Marsin

nettipäiväkirjat

© 2013–2016

Riku Ahlsten, Sade Kondelin, Mikko Kuusto,

Jarmo Lundgren, Seppo Säämäki

mars.komitea.fi

1. Matka

22.10.2022: MARKOV

Voi ei, tärisen. Ei, alus tärisee. No jaa, taidan kyllä itsekin täristä.

Nyt se on menoa.

Vuosi koulutusta, loputtomia pelastusharjoituksia (aurinkomyrskyt, muistetaan, muistetaan, vakava juttu!), tauotonta kuntoilua… niin ja tietysti suora lähetys koko hässäkästä 24 tuntia vuorokaudessa, seitsemän päivää viikossa, koko vuoden.

Se sentään hellittää tässä kohtaa. Ohjelmaa ei voi enää lähettää suorana (jatkuvasti kasvava viive, yms), mutta kyllä meitä silti kuvataan koko ajan. Näkevät Maassa viikottaisen koosteen tekemisistämme. Mitenköhän meidän käy?

Harjoitusjakso sujui kyllä hyvin. Tai siis, me oltiin ne jotka jäätiin jäljelle. Kai se on sitten hyvin. Tai onhan se! Mahtavaa. Mieletöntä!!!!1 Me ollaan menossa asuttamaan toista planeettaa!

Hullua.

Tämmöiset tavalliset turjakkeet ketkä mistäkin.

Niin paitsi Nataša, sehän nyt on ihan oikea tiedenainen, eksobiologi. Oli hyvin perillä kaikesta aiheeseen liittyvästä jo valmiiksi. Meidän muiden on pitänyt oppia kaikki alusta asti. N on kyllä ollut aivan mahtava tuki kaikille. Loputtoman kärsivällinen, oikea energiapakkaus. Tšernobyl-kakkoseksihan me sitä ruvettiin sanomaankin. Ei tykännyt. Sillä saa aina sen naaman mutruun (sievä, kun ei mutrussa). No, eihän me pahalla. :D

Reima näyttää havainneen ei-mutruisan Natašan viehätysvoiman, hänkin. Seuraa kuin hai laivaa ja on aina samaa mieltä kaikesta. Muutenhan R on vähän syrjäänvetäytyvä. Semmoisia metsäläisiähän ne suomalaiset vähän ovat. Mutta ihan sympaattinen. Mikäs hän olikaan ammatiltaan? En muista… muusikkoko se oli? Äh, täytyy jotenkin udella.

Desirèéltäkään N:n saama huomio ei ole mennyt sivu silmien. Vihreä kateudesta, biatch! XD Voi ei, enhän mä nyt tosissani… Onneksi tätä ei lue kukaan…

Tosiaan, psykologi suositteli kokemusten ylös kirjoittamista. Kuulemma kymmenen kuukautta tämmöisessä sillipurkissa keskellä tyhjyyttä voi välillä pukata vähän stressiä pintaan. Tässä nyt sitten naputellaan.

Nyt ei kyllä vielä stressaa mikään. Täpisyttää. Tärisyttää. Värisyttää. Ollaan jo kaukana Maan kiertoradalta. Tuijottelen näyttöä ja yritän mahduttaa päähäni, että tuo sininen pallura keskellä mustuutta on kokonainen maailma. Kaikki mistä elämäni on tähän asti koostunut. Kaikki!

No, eipä siinä kehumista ole ollut. Nuhjuista levynpyörittelyä Krasnojarskissa, sitten Pietarissa. Sekavia suhteita, hätäisiä panoja maanalaisten homoklubien vessoissa. Poliisi aina kulman takana.

Pitäkää hyvänänne! Tämä poika lähtee valloittamaan uuden maailman.

24.10.2022: PTOMAS/BAIKONUR —> S-2

From: PTOMAS/Baikonur

To: Skíðblaðnir-2

Subject: Loki 0.0001_1

Lagrangen pisteen L2 kokoonpanotelakalta onnistunut irtautuminen maan kiertoradalle.

Laukaisuikkuna ajoaineoptimaalisimmalle Hohmannin siirtoradalle on auki 96 päivää ennen Marsin oppositioasemaa 8. joulukuuta 2022, jolloin aurinko, Maa ja Mars muodostavat suoran linjan toisiinsa nähden.

Lasketun radan vaatima ensimmäinen kurssinmuutospropulsio suoritettu onnistuneesti 18. heinäkuuta 2022. Alus etenee vapaasti Hohmannin siirtorataa kohti Marsia. Järjestelmät toimintakunnossa ja ajoainetta on riittävästi Marsin gravitaatiokenttään saapumishetkellä laukaistavaa jarrutuspropulsiota varten.

Matkan kesto 259,6 maan päivää. Saapuminen Marsin kiertoradalle 4. huhtikuuta 2023.

Raportoikaa miehistön henkinen tila.

PTOMAS/Baikonur

4.11.2022: REIMA

Täällä on kuuma. Ihan hiton kuuma! Eikä tilaa ole kuin nimeksi. Alus on paljon ahtaampi kuin olisin osannut arvatakaan. Kiristelee jo nyt, mutta täytyy yrittää pysyä tyynenä.

Matkalla kuitenkin ollaan! Hyvästi Maa! Terve Mars! Ehkäpä astun vielä kaiken päätteeksi ensimmäisenä Marsin pinnalle. Siinä olisi Tarvaisen Antsalla ja Raution runkkarilla ja koko Ala-Baarin luuseriporukalla ihmettelemistä! Eiväthän ne vetelehtijät tahtoneet uskoa edes sitä, että olin ilmoittautunut hakijaksi Mars24-ohjelmaan saati sitten, että pääsisin haastatteluihin, tai että tulisin valituksi! Vaan niinpä vain tulin! Siellä te nyt sitten kökötätte jalat tiukasti maan pinnalla. Naurakaa ihan niin paljon kuin vain jaksatte, jos vielä naurattaa! Minä menen Marsiin!

Minä, Markov, Desiree ja Natasha. Neljä ihmistä maailman huipulla. Ihmiskunnan aateliset. Aurinkokunnan kuumimmat! Minä ja Natasha…

Pitkä reissu tästä tulee, eikä pelkästään ajallisesti. Jos Markov on klovnien kuningas, Desiree on taatusti hänen kuningattarensa. Kun heitä kahta katsoo, voisi uskoakin, että tämä koko hanke – maailman mittavain voimainponnistus – todella onkin vain pahainen viihdeohjelmaformaatti. Sitä minä en kuitenkaan usko. Jotain suurempaa tässä on. Täytyy olla! Senhän todistaa jo pelkästään minun ja Natashan mukanaolo. Minä en ainakaan ole mikään pelle! Ja Natasha… hän on suurenmoinen nainen! Hänen timantinkovassa ylpeydessään on jotain ehdottoman välttämätöntä ja aitoa – jonkinlaista herkkää omahyväisyyttä. Yhdessä me teemme vielä historiaa, joka on historiallisempaa kuin kaikki tähänastinen historia yhteensä. Minä ja Natasha tulimme valituksi tälle lennolle varmasti aivan yhtä harkitusta syystä kuin Markov ja Desireekin. Niin että odottakaahan vain Tarvainen, Rautio ja muut pikku poloiset, odottakaahan vain.

Historia on vana, jonka ajassa seilaavat suurmiehet jälkeensä jättävät.

8.11.2022: DESIRÈÉ

Mä tykkään tästä. Tää on niin mun juttu. Siis tällanen avaruusmatkailu. Koska, le’ts face it, maapallo tavallaan alko olla niiin nähty juttu. Vaiks enhän mä kyl siel ehtiny sillai suurta mainetta ja julkisuuttakaan saavuttaa kun mulla oli tavote, mut ehkä se tavallaan oikeestaan johtu just siitä et siel on niinku niin pienet piirit. Vaiks sit samalla ihan liian isot. Et ei pääse sillai erottuun ku mun kaltasen persoonan pitäis päästä erottuun. Koska kuitenki tällaseks räiskyvän näkyväks persoonallisuudeks mä oon myös aika sellanen herkkä kukkanen.

Mulle alkumatka oli erityisesti tosi hienoo ku mä pystyin leiuun ku keiu tääl aluksessa painottomana. Tietty noi muutkin pysty leijjuun, mut ei tietty yhtä ihanasti kun mä. Nyt sitte just eilen tai edellispäivänä, en oo ihan varma kun tääl meinaa ain välil mennä ihan sekasin päivät ja vuorokaudenajat, ne laitto meille painon takas jollain ihme heilurilla kuulemma. Mä toivon, et teeveefirma sa iihan tosi paljon talteen matskuu mun leiumisesta. Paitsi sitä tyhmää kilpa-juoksu-leiumista ei kyl olis tarvinnu ottaa filmille kerta mä varmaan näytin ihan joltai ilmapallolehmältä.

Mä oon kyl tähän alukseen vähän pettyny. Tai niinku ku tää on sillai ihan yhtä pieni ku se harjottelutilakin. Joteski mä kuvittelin, et se ois vaan niinku harjotuksen vuoks ollu tosi pieni et totuttaisiin toisiimme sillai tosi pal paremmin ku muuten ehkä ei. Mut eihän tää nyt sillai mikään ongelma mulle oo et mähän kyl aina tuun toimeen kaikkien kans ja tääl varsinki ku melkeen kaikki on tosi ihqui ja mähän oon kans tositosi ihquu.

6.11.2022: Mainos 7 päivää -lehdessä

11.11.2022: MARKOV

Painovoimalle

Oi kiitos, Äiti Maa,
joka tulit taivaisiin.
Taas esineet putoaa
kunne kuuluukin.

Ei enää lehmät lentele
pitkin käytäviä,
saati kakit vaeltele
vessan seiniä.

Oi painovoima, sua halaan,
sä kaiken vakautat.
Mä ihmiskuntaan palaan,
sen piinastaan vapautat.

Lauloin tämän aamiaisella. Muut nauroivat, mutta Desirèén naama meni jotenkin ruttuun siinä lehmäkohdassa. :-P Vaikka ne näytti sen läskin leijuntaa telkkarissa minuuttitolkulla! 8-O Karseeta.

Mitä omaan tähtihetkeeni tulee, niin olisi kyllä ollut kiva tietää etukäteen, että vessassakin on kamera… :-/

17.11.2022: NATAŠA

Tältä siis tuntuu myydä itseään. Säilyttää hunajainen hymy huulilla vaikka ihon alla polttelisi happo.

Kärsivällisyyttä Nataša, kärsivällisyyttä. Show must go on. Meikit kasvoille ja takaisin kameroiden eteen.

Ensimmäisinä ihmiskunnan edustajina Marsin kamaralla askeleensa tulevat siis ottamaan kanssani viinalla viimeisetkin alun perinkin vähäisistä aivosoluistaan liuottanut suomalaisjuntti, nollapainovoimaolosuhteiden wc-hygieniassa lisäoppitunteja kaipaavaMoskal joka ei uskalla tulla ulos kaapista sekä hännänhuippuna ruotsalainen pintaliitopissis jolle kaikki on vaan niin ihq.

Masentavinta tässä farssissa on ettei ihmiskunnan tähän saakka suurimmalle löytöretkelle olisi yleisöä ja sitä kautta rahoitusta ilman noita kholera v dupi… Menettäisin kaiken uskoni ihmiskuntaan nyt jos en olisi tehnyt sitä jo aiemmin.

Kuulun yhden käden sormilla luettavaan maailman pätevimpien eksobiologien joukkoon, väitöskirjani arvosana oli erinomainen ja alan julkaisuissa artikkeleihini on viitattu toiseksi eniten. Mutta uralla etenemiseen eivät pelkät tieteelliset meriitit riitä. Varsinkaan jos henkilöhistoriasta löytyy vääränlaisia merkintöjä.

Minulla ei ole turhia kuvitelmia siitä mikä on roolini tässä näytelmässä. Ilman yhtäkään muodollisesti pätevää tutkijaa miehistössä hankkeelle ei olisi ikipäivinä myönnetty taloudellista tukea ESAn Mars-tutkimukseen varatuista määrärahoista.

Valintakriteerinä tälle lennolle onkin ollut jokseenkin toisenlainen muodollinen pätevyys. Tieteellinen perustutkimus ei voisi vähempää kiinnostaa PTOMASia. Jos kiinnostaisi, nuo kolme idioottia eivät olisi täällä. Enkä olisi minäkään, tieteen edustaja olisi valittu jostain nimekkäämmästä instituutista kuin Ukrainan kansallisesta Harkovan V.N. Karazin-yliopistosta.

Tämä hölmöläisten laiva on kuitenkin minulle mahdollisuus saavuttaa paikka oman tieteenalani huipulla ja kirjoittaa sukuni nimi historian sivuille. Se on säilynyt elämässäni tähän asti ainoana tavoitteena joka ei ole menettänyt merkitystään.

19.11.2022: DESIRÈÉ

DESIRÈÉ!! Miks se on niiin vaikee nimi noille muille? Finne nyt tietty on nii ihastunu siihe niiden ärrään. ”Resirreee, Resirreee, Rrressiirrreeee”. Muut osaa suurinpiirtein lausuu, mut kirjottaminen on sit ihan mitä sattuu, tuotantofirmassaki kirjotetaan joka kerta eri taval. Ja sit ku mä valitan asiasta, ni mitää asiallista reaktioo ei irtoo. Yhellekkii mä ennen lähtöö selitin et siihen loppuun tulee sellanen tosi pitkä èé. Ni tää vinkuu jotain et: – No joo, sun kans touhutes epäilemättä tulee pitkä ’…eeeee…’ jossain vaiheessa.

Pahintahan on kuiteski se, et jos ihmiset ei opi kirjottaan mun nimee oikein, ni sit kun ne alkaa nimeen lapsiaan mun mukaan ni ne nimee ne lapset ihan väärin!! Vaik ajatushan se tietty on tärkein kyl. Mut kuiteskin.

20.11.2022: S-2 —> PTOMAS/BAIKONUR

From: Skíðblaðnir-2

To: PTOMAS/Baikonur

Subject: MIEHISTÖN HENKINEN TILA – 11-A/22

Toistaiseksi ei havaittavia oireita klaustrofobiasta tai depressiosta.

D:llä vuorokausirytmin häiriöitä. Leijuskeli myös käytävillä riesaksi asti ennen keinopainovoimavaiheen alkua. Mahd. oire jostain?

N tuntuu olevan ryhmän henkinen keskipiste. Erityisesti R palvoo.

N kuntoilee epänormaalin paljon. Jatkuvasti raivoisaa kuntopyöräilyä. Toisaalta eihän täällä hirveästi tekemistä ole. Mistä puheenollen oliko avaruuskävelytehtävä edelleen ohjelmassa ensi tiistaina?

Oma tilani ok. Lääkitys vaikuttaa toimivan. Hiukan turta olo, mutta muuten ei valittamista.

Dmitri_Markov/S-2

23.11.2022: //UNAUTHORIZED LOGIN//

PASSW++++???###UNKNOW___G://FILE[ENTER--- vihdoin jalkeilla. jeesus kun sattuu joka paikkaan. nuo hullut eivät koskaan nuku yhtäaikaa. mielipuolia kaikki.

tai eivät aivan kaikki. nat taitaa olla oma itsensä - vaikka pelaakin jotain peliä. voi nat, kunpa tietäisit, kunpa vain tietäisit

täytyy päästä käsiksi tietojärjestelmään. missä kaikki data on? sitä on pakko olla jossain. nat ei ole täällä keikistelemässä tvkatsojille. minun täyt\\((¤xx____

helvetti joku herää! se ruotsalaisbarbie taas/<<</////KRTSMMF---)))****pakko menn]__xx|||..

&&&_=[[EXEC.DAT.MIS\\___________…..

24.11.2022: MARKOV

Vieläkin ihmetyttää tiistainen avaruuskävelyepisodi. Mikä Natašaa oikein nyppii?

Pitäisiväthän hänelle tässä vaiheessa jo olla tuttuja tosi-tv-ohjelman kujeet.

Eihän se vaijeri tietenkään oikeasti ollut katkennut, herrajjumala! Ihan vastuullisesti dramatisoidut tilanteet aina on hoidettu, minusta. Mutta ei kai asianomaiselle voi etukäteen kertoa, muutenhan ei saada purkkiin aitoja reaktioita. (Ja melko muikeita lähikuvia N:n kauhun hetkistä saatiinkin, haha! :D)

Mutta N jaksoi jänkätä aiheesta tuntikausia jälkikäteen. Kummallista kireyttä havaittavissa ihanassa, säteilevässä Natašassamme. Täytynee mainita raportissa.

27.11.2022: NATAŠA

Tuli on irti! Mitä tapahtui sähkölle, valot eivät toimi! Mikseivät halonisprinklerit reagoi?

Palohälyttimien ujellus viiltää korvia. Hengitykselle elintärkeä happi yhtyy roihuavalla raivolla kaikkeen palavaan materiaaliin ympärillä muuttuen kuumuudeksi ja tappaviksi kaasumaisiksi yhdisteiksi.

Taistelen turhaan metalliovea auki. Paniikki saa vallan. Mitään en ole koskaan pelännyt niin kuin tulta. Jokainen soluni käy uudestaan läpi sitä tulipaloa joka jätti elämästäni jäljelle vain savuavat rauniot. Tulipaloa joka koitui isäni ja hänen elämäntyönsä kohtaloksi.

Ovi ei aukea, kaadun maahan. Musta, myrkyllinen savu ryömii muodottomana pimeyden hirviönä ylitseni. En voi liikkua. Saalistajan katseen lamauttaman kaniinin tavoin vain odotan savun tummien lonkeroiden tunkeutuvan keuhkoihini, vetävän ne kasaan ja liekkien keltaisten hampaiden repivän lihani hiiltyneiksi riekaleiksi.

Viimeisenä välähdyksenä tajuan etten ole yksin. Liekkien leimahtaessa näen edessäni kasvot. Tunnen nuo kasvot… se on… se on Hän…

Avaruudessa kukaan ei kuule huutoasi. Paitsi jos heräät vasta silloin kun olet jo kiljunut keuhkosi tyhjäksi ja vasta silloin muistat olevasi maailman laajalevikkisimmän tositv-sarjan tähti. Siinä tapauksessa huutosi kuulee koko maailma.

Tšort znaje, loppuvatko nämä painajaisunet koskaan?

6.12.2022: REIMA

Matkaa on taitettu nyt kuutisen viikkoa ja tunnelma suljetulla osastollamme alkaa olla lääkitystä vaille valmis. Voi kunpa pääsisin pistäytymään Ala-Baarissa! Ihan yhdellä vain. Jospa avaisin oven ja livahtaisin pikaisille..? Nopeasti, hiljaa, hips hips vain hipsuttelisin… Eikä kukaan huomaisi mitään.

Minua väsyttää. En saa nukuttua. Des valvoskelee jatkuvasti ja reuhuaa pitkin alusta harva se yö. Asiat pyörivät mielessäni ja mieli on levoton kuin ketunpoika keväällä.

Unenpuute on alkanut jo vaikuttaa. Näen näkyjä. Pari viikkoa sitten Rauno-setä istui viestikeskuksen personaalipäätteellä, tuhisi ja murisi ja sitten katosi. Ruma-Rauno. Erittäin ruma – ja erittäin kuollut. Ehkä se oli kutsu: ”Tule Reima tänne, tule! Helppoa on, ei tarvitse hengittää.”

Avaruus näyttää aivan käsittämättömän mustalta ja käsittämättömän tyhjältä. Voiko tällaista tyhjyyttä olla? En oikein usko. Uimme öljyssä. Paksun, pimeän energian seassa kuin tervaiset, turhanpäiväiset päätäit.

Natasha – rakas Nasu – riistäytyi tänään raiteiltaan. Minä vähän aavistelinkin, että jotain petollista tuon tumman pedon pinnan alla on. En oikein tiedä, mitä tapahtui. Erehdyin kai katsomaan vähän liian hartaasti hänen jumalaisia muotojaan. Hän repi paitansa pois, poltti rintaliivinsä ja riehui kuin psykoosissa. Desi sai puhuttua häneltä polttoleikkurin pois. Irvokas esitys. Natasha räyhäsi suu vaahdossa minuuttikaupalla keskellä oleskelumoduulia. Kauniit rintansa hän oli sotkenut mustalla maalilla. Vatsaan oli kirjoitettu isolla femen tai feman. Tuotantoyhtiö sai täyslaidallisen: Ptomasin parittajat, norjalaiset sovinistipaskat, hyväksikäyttäjät, rahanahneet raiskaajat, ties mitä! Minua hän katsoi kuin lattialle oksennettua paiseista pedofiiliä. Ja sylki. Markov oli täysin suunniltaan. Ei tiennyt, mitä olisi tehnyt tai sanonut. Des itki. Minua kuvotti. Luottamukseni ja kiintymykseni kaunein kohde mylvi keskellä lattiaa kuin saatanan riivaamana ja sylki minua suoraan päin naamaa vihan vääristämin kasvoin!

Minua väsyttää.

7.12.2022: S-2 —> PTOMAS/BAIKONUR

From: Skíðblaðnir-2

To: PTOMAS/Baikonur

Subject: MIEHISTÖN HENKINEN TILA – 12-A.1/22

N:llä romahdus. Tietänette mitä tapahtui, sehän näytettiin kokonaisuudessaan shown viime jaksossa.

Ilmeisesti N onnistui huijaamaan psykologisissa testeissä, koko koulutuksen ja tähän asti myös matkan ajan meitä kaikkia. Täydellinen persoonallisuuden muutos. Empaattisesta yhteishengen sydän -Nataša Tšervovasta ei ole jäljellä kuin energisyys, jolla hän nyt sylkee sappeaan.

R ottanut melko raskaasti tapahtuneen. Omissa oloissaan, sikäli kun se nyt täällä on mahdollista. D syö holtittomasti, olin pakotettu huomauttamaan ruokavarojen rajallisuudesta. Rupesi pureksimaan kynsiään.

En tiedä mitä tehdä. Aluksi pitäisi varmaankin saada N ja R normalisoimaan tilanne. Koetan puhua heidät halaamaan toisiaan. Tai ainakin paiskaamaan kättä. Tai edes katsomaan toisiaan silmiin.

Se olisi helpompaa, jos N suostuisi pukemaan hetkeksi paidan päälleen. Tai edes rintaliivit. Mutta hän onnistui viskaamaan ne ilmalukosta avaruuteen. Meillä on nyt kuppi b -luokan satelliitti, joka heittää varjon yhteismodulin seinälle n. yhdentoista ja puolen minuutin välein. Tämä selvästikin hermostuttaa R:ää.

Ohjeita?

Dmitri_Markov/S-2

PS: Olisiko mahdollista enää olla näyttämättä hidastuslähikuvia N:n heiluvista rinnoista seuraavassa ohjelman lähetyksessä? Syystä tai toisesta tieto tällaisen kuvan olemassaolosta vaivaa R:ää erityisen paljon.

16.12.2022: DESIRÈÉ

Jotenkin tää kaikki on just nyt täs viime aikoina alkanu tuntua niin käsittämättömän halvalta. Ku meiän pitäis olla täällä matkustamas ja tekemäs viikottaisii juttui mitä käsketään mut sit eräät vaan sooloilee eikä tee sääntöjen mukaan!

Totta kai MÄKIN saisin ihan älysti huomioo itelleni jos MÄ ravaisin tääl ees taas tissisilläni kamerast kameraan. Mut sit tietty, mullahan ON viel esim. itsekunnioitusta jäljellä enkä oo valmis niinku ihan mihin vaan niinku ihan minkä vaan takii. Vaiks eihän Tasha tavallaan oo ainoo epäreilusti toimia täs, teeveeyhtiökin vois olla kuvaamatta sen juttui kerta se ei noudata niiden sääntöi!! MÄ oon tehny niinku käsketään, mut kiinnittääks kukaan siihen huomioo, kysyn vaan. Ei kiinnitä. Ja MÄ oon kuitenkin se joka onnistu estään et se hulluks tullu poppaeukko ei polttanu koko saablars alusta riehuessaan! Ei oo ees kiittäny kukaan.

Positiivist täs on tietty ollu se et Reimaa ei oo kauheesti näkyny, sitä loputonta tuijotteluu ja huokailuu ei ois enää kauheesti jaksanukkaa. Tiiä sit et kumpaa se enemmän kaipaa, haavetashaansa vai vanhaa kännirevohkaansa. Säälittävää yhtä kaikki. Ei paljoo harmittais, jos senvaieri katkeis seuraavalla kerralla.

Mut tällasen porukan kans täällä sit pitäis hengaa jotenki järkevästi. Yks juopporaasu roikkuu nurkissa ku jätkärräkä, toinen saa jonku ihme (varmaan etukäteen suunnitellun) heimosoturikohtauksen ja maalaa ittensä intiaanipäällikoks ja haukkuu kaiken mahollisen. Markov ois kai se niinku normaalein näist mun lisäks. Mut on sekin kyl aika outo. Se siis käyttäytyy yleensä normaalisti, mut sit se tekee jatkuvasti muistiinpanoi muka salaa. Joku ihme kirjotusmaanikko koko tyyppi ku sithän se kans kirjottaa niit ihan saatanan paskoi runoi.

Vaan on täs viel aikaa. Kyl maailma tän matkan aikana ehtii oppii et kuka ja mikä mä oikeesti oon ja alkaan rakastaan mua ihan tosissaan. Siin jää tollaset huomioprostatuoidut nuoleen sit näppejään.

19.12.2022: PTOMAS/BAIKONUR —> S-2

Keskiviikon ryhmädynamiikkaa testaava valeaurinkomyrskytehtävä pitänee siirtää myöhemmäksi, kunnes N rauhoittuu ja R taas kommunikoi muun miehistön kanssa.

Emme silti ole huolissamme.

Tšervovan tempaus nelinkertaistanut katsojaluvut kahtena viime viikkona.

PTOMAS/Baikonur

21.12.2022: ARTIKKELI OPTIOKAUPPALEHDESSÄ

Kuinka turska kasvatti siivet

Retrospektiivinen reportaasi Plass Torsk og Media AS:n huikeasta tarinasta

OSA I: Turskasotien aikakausi

Mars24-sarjan tuotantoyhtiö Plass Torsk og Media AS eli kaikkien tuntema PTOMAS julkaisi tänä aamuna pörssitiedotteen jossa yhtiö antoi positiivisen tulosvaroituksen kuluvalle kvartaalille. Viime jaksojen tapahtumien myötä katsojaluvut ovat ylittäneet kaikki ennusteet. Arvopaperisijoitusmarkkinat käyvät kuumina, tänään turska ei tarkoita tappiota!

Tämän historiallisen menestyksen kunniaksi Optiokauppalehti julkaisee moniosaisen reportaasin Plass Torsk og Media AS:n huikeasta tarinasta. Millaisia myrskyjä onkaan ollut seilattavana yhtiön karikkoisella kurssilla nykymenestykseen?

Avaruusteknologia-monimediakonserni PTOMASista harva enää muistaa että alunperin yrityksen päätoimiala oli turskan kalastus ja jalostus. PTOMASin alkutaival osoittaa todeksi ikiaikaisen liikkeenjohdollisen viisauden – kriisi on mahdollisuus!

Ymmärtääksemme käänteentekevää kriisiä on aloitettava tarkastelu historiasta. Euroopan historiassa kiistat kalastusalueista eivät olleet mikään uusi ilmiö. Ensimmäinen turskasota käytiin 1958, toinen 1972-1973, kolmas 1975, silloin Islannin ja Englannin välillä. Neljäs, lopullinen turskasota alkoi vuonna 2016. Sota joka lopetti kaikki turskasodat.

Jälkikäteen tarkasteltuna konfliktin kärjistymisen syyt olivat ilmeiset. Läpi 2000-luvun ilmaston lämpenemisen ja tutkijoiden varoitteluista huolimatta alati paisuvan liikakalastuksen yhdistelmä ajoi turskakannan sukupuuton partaalle.

Turskakannan jatkuva väheneminen kiristi myös kalastusta harjoittavien Euroopan maiden välit äärimmilleen. Tällä kertaa Islannin ja Englannin lisäksi kahakoijiin liittyi myös Norja, jonka aluevedet toimivat ratkaisevan konfliktin näyttämönä.

NATO keskitti kriisinhallintajoukkonsa konfliktialueen ilmatilaan, mutta keinot olivat vähissä kaikkien osapuolten purjehtiessa puolustusliiton jäsenmaiden lippujen alla. Ilmavalvonta siis keskittyi pääosin tarkkailemaan tilannetta.

Saarron kolmantena päivänä islantilainen kalastusalus alkoi soittaa Islannin sen vuotista euroviisukappaletta, pontevaa Edda-eepokseen pohjautuvaa sankarihevikappaletta lähettimensä täydellä teholla. Norjalaiset vastasivat melusotaan omalla europop-viisuhaastajallaan. Pian myös britit liittyivät joukkooon.

Tilanne kiristyi moninkeskiseksi laajamittaiseksi radiohäirinnäksi. Mille taajuudelle sitten radion virittikään, euroviisukappaleet sekoittuessaan toisiinsa muodostivat infernaalisen kakofonian laivastojen ottaessa mittaa toistensa lähetyskapasiteeteista.

Kilpasoitanta päättyi vasta kun ilmatilanvalvontapartiointivuorossa ollut suomalainen Hornet-hävittäjä äkkiarvaamatta törmäsi läheisen öljyporauslautan torniin.

Myöhemmin NATOn tutkinta paljasti että pilotti oli keskittynyt etsimään vapaata radiotaajuutta ja huomion herpaantuminen onnettomalla hetkellä aiheutti onnettomuuden.

Lautalla tulipalo levisi sekunneissa. Tuhon nopeudesta kertoo että vain yksi lautan miehistön jäsen pelastui. Räjähdys repi öljylähteen suun auki ja se alkoi oksentaa sisältöään mereen tuhannen barrelin päivävauhtia. Vuotoa ei saatu tukittua yhdeksään kuukauteen.

Kun lopultakin öljylähde oli saatu hallintaan oli jo liian myöhäistä. Ekokatastrofista eloon ei jäänyt yhtään turskaa josta käydä sotia.

Näin yllättävistä lähtökohdista menestystarina alkaa. PTOMASin suuren muutoksen alullepanija ja istuva toimitusjohtaja Steffen Rømme oli tuo sankarillinen ainoa öljynporauslautan miehistöstä eloonjäänyt. Voimme vain kuvitella hänet seisomassa lautan kannella, ympärillään hyinen pohjoinen meri, tuijottamassa kohti syöksyvää hävittäjälentokonetta.

Kuka tahansa muu olisi lamaantunut tilanteessa täysin. Mutta ei Steffen Rømme. Jos hän olisi tuhlannut sekunninkin aikaa epäröinnille emme kertoisi hänen saagaansa nyt. Steffen ei epäröinyt, vaan kapusi kaiteelle, heittäytyi ja pelastautui liekeiltä sukeltaen joutsenen lailla jääkylmän pinnan alle.

Muutamaa historiallista minuuttia myöhemmin Steffen Rømmen poimi merestä PTOMASin, silloin nimeltään lyhyesti vain Torsk AS:n turskanpyyntialus.

Retrospektiivinen reportaasi ”Kuinka turska kasvatti siivet” jatkuu ensi numerossa.

24.12.2022: REIMA

Olen tuijottanut aluksen seinää niin kauan, että se alkaa näyttää aivan kelmeältä iholta. Minusta tuntuu, että se ei ole kovin vahvatekoinen. Voisin hyvin hakea varustekaapista momenttiavaimen ja hakata kuoreen reiän, josta kaikki mätä valuisi yhtenä ryöppynä avaruuteen. Kukaan ei ehtisi estää. Mahtaisiko kukaan edes haluta estää?

Nyt on joulu. Olo on oudon kotoinen – ei tämä juurikaan poikkea lapsuuteni jouluista. Äitini oli hyvin sairas ihminen, eikä isästäni oikein ollut joulua laittamaan. Usein olimme sairaalassa äidin luona. Silloin harvoin, kun hän oli kotona, saatoimme jonkinlaista joulua viettääkin, mutta harvinaista se oli. Kerran isä toi kotiin joulukuusentapaisenkin, mutta emme löytäneet koristeita mistään. Ei niitä kai ollut. Leikkasin mainoslehtisistä joulukoristeiden kuvia ja ripustelin niitä oksille. Äidin itkun muistan myös. Hän itki paljon. Isä ei sitä kestänyt ja joi.

Tulostin aamulla kuvan joulukuusesta moduulimme seinälle. Olisin halunnut toivottaa Natashalle hyvää joulua, mutten uskalla enää puhua hänelle. Pelkään hänen reaktioitaan, hänen vihamielisyyttään. En voi ymmärtää, miksi hän käänsi selkänsä meille – minulle. Voisinpa vain ottaa hänet syliini, selittää kaiken hyväksi jälleen. Voisinpa sanoa jotakin. Voisinpa tehdä jotakin. En vain voi.

Palaan jatkuvasti ajatukseen, että lähden täältä. Tuntuu, etten voi enää jäädä. On vaikeaa nähdä hänen kasvonsa, kuulla äänensä, tuntea hänen olemuksensa ja läsnäolonsa. Tästä on tullut hänen aluksensa. Minä en enää kuulu tänne. Kuuluvatko Markov tai Des? En tiedä.

31.12.2022: //UNAUTHORIZED LOGIN//

[-|X*_ *//.LOGIN.DATE31122022//_._CONFIG_NON\SELEC]=>

löin suomalaista. kovaa. en tiedä vahingoitinko häntä pysyvästi. tuskin tapoin kuitenkaan. hän hengitti vielä kun poistuin. minun oli pakko lyödä. hän oli humalassa ja aikoi avata ilmalukon. en voinut antaa hänen tappaa itseään ja minua.

[''--CORE.DATA.ADJUSTED_¨¨//ELIMINATION.LIMIT::GC178_-_\\>

touhu täällä alkaa käydä varsin vaaralliseksi#_._LOGOUT.]

2.1.2023: KOLUMNI VEIKKAAJA-SIVUSTOLLA

Mars24-veikkaus käy kuumana tosi-tv-sarjan viimeisimpien käänteiden jälkeen. Mistä ovat peräisin ruhjeet Reima Lahtisen takaraivossa, entä mustelmat kasvoissa? Onko tunnelma aluksessa kiristynyt jo väkivaltaiseksi asti?

He, jotka veikkasivat PTOMASin Mars24-lotossa Reiman nolaavan itsensä ensimmäisenä, joutuivat pari jaksoa sitten nielemään pettymyksensä, kun ensimmäiseksi itseään nöyryyttikin Markov wc-tempauksellaan. Nytkin saattaa käydä, että potti menee tasaisempien hahmojen isompiin kertoimiin riskeeranneille – mikäli kuvamateriaalia tapahtumasta meille koskaan näytetään. Mukiloiko joku Reiman, vai onko hän vain kaatunut?

Varman päälle pelaajia suosittelemme sijoittamaan panoksensa jommalle kummalle naiselle. Mitä todennäköisimmin Nataša Tšervovalla on pinna katkennut itsesäälissä rypevän suomalaisen kanssa.

Sillä välin PTOMASin toisessa vedonlyöntikohteessa, Afganistanin konesodassa, rintamalinjat ovat pysyneet melko tasaisina. Fundamentalistikyborgit tekivät alkuviikosta jokusen itsetuhoiskun autokopteriparveen saamatta isompaa muutosta aikaiseksi voimatasapainoon. Kabulin hallinnan vaihtumisen todennäköisyys on melko alhainen. Öljyputki on edelleen autokopterien hallussa, mutta sen kaakkoispäässä on havaittu kasvavaa taistelualttiutta molemmin puolin viime aikoina.

Yksittäisistä taistelijoista kopteri KB-776 – eli Aavikon Vapahtaja, kuten se vedonlyöntipiireissä tunnetaan – on ylittämässä villeimmätkin veikkaukset eliniästään: Nyt laite liihottaa jo kuudetta viikkoa Helmandin hiekkaerämailla. KB-776 kuuluu vieläpä toissakvartaalin konesukupolveen, joka ei ole osoittautunut keskimäärin kovin pitkäikäiseksi. Jos joku tosiaan älysi veikata vekottimelle näin pitkää taisteluikää kuusi viikkoa sitten, hän tulee kuittaamaan melko mukavan potin.

4.1.2023: MARKOV

Voi Reima, mikä sinun oikein on? Puhuisit meille. Edes sieltä makuupussin sisältä.

Reimaa tuskin näkee. Pysyttelee makuusopessaan ja liikuskelee aluksessa vain muiden nukkuessa. Itse asiassa taisin nähdä hänet viimeksi katsellessani viime jakson raakamateriaalia. Itki vessassa kamera kolmosen taltioinnissa.

Kummallisia mustelmia R:llä on myös. Tiukkasin, onko N tapellut hänen kanssaan. Vannoi, ettei ole. Hänkin näyttää sentään aistivan tilanteen vakavuuden. Kulkee taas asiallisesti pukeutuneena. Yritti jopa vokotella Reimaa juttusille. Heilutteli puolivälin pirskeisiin varaamaansa vodkapulloa R:n makuupussin suuaukon lähellä. Ennen kuin ehdimme reagoida, sieltä syöksähti ulos käsi ja tempaisi pullon pussin uumeniin. Sen enempää emme Reimaa saaneetkaan näkyviin. Mumisi kuitenkin jotain makuupussin uumenista. Suomea se oli, voimakas r-äänne ja e-voittoinen vokaalipuoli. Kuulosti kyllä pohjimmiltaan ystävälliseltä.

Miten ihmeessä ne oikein päätyivät valitsemaan R:n tälle matkalle, olen ihmetellyt. Kysyin Maastakin. Vastasivat vain että huikea potentiaali, sitten höpisivät katsojaluvuista ja kyselivät, voisiko sen säteilyhälytystehtävän hoitaa nyt. Arvelin, että taitaa olla vähän huono hetki. Ellemme sitten raahaa Reimaa säteilysuojaan makuupusseineen päivineen, mikä ei välttämättä olisi omiaan piristämään häntä. Luojan kiitos vielä ei ole tullut todellista hälytystä.

Ei ole minunkaan elämäni aina onnessa piehtarointia ollut, mutta suomalaisia käy oikein sääliksi. Synkkien metsiensä keskellä jurottavat ja tekstailevat vain toisilleen kännyköillä. Jos humalaltaan pystyvät. Tuommoista siitä sitten tulee.

Jotain tässä täytyy tehdä, mutta mitä?

13.1.2023: DESIRÈÉ

Piti heti tulla tällai kehuun, kun nää bileet on ehkä kivin juttu tähän mennessä näist järjestetyistä ohjelmista. Ehkä siks ku tässä ei oo mitään kilpailuu sinänsä mukana – mä kun en oikeestaan oo ihan mahottoman kilpailuhenkinen! Me vaan täällä vähän herkutellaan ja juodaan drinksui ja kaikil on kivaa. Tai ainaski melkein kaikil on, Tasha on kyl paikalla mut en sit tiiää onks se kauheen ilonen kuiteskaan. Reima tietty viihtyy, ku tarjolla on runsaasti viinaa ja Markov on, no, Markov. Mut nyt taas hetkeks takas bilettään!

Ei noist kyl tanssi kukaan muu ku Markov ja seki vähän hajamielisesti. Mut mä oon sit voinu keskittyy kauniiseen soolotanssiin. Enkä oo kyl ihan varma et viihtyyks finski, vai onks sillä vaan katkera hymy kun se siirtyy kurjuudesta sumusempaan kurjuuteen.

Mut kaikki sentään hymyilee, jopa Tasha! Halveksuvasti tietenkin, ei se kai muuta enää osaa, jos on koskaan oikeesti osannutkaan. Onneks valkkasin henkilökohtasiin tavaroihini tarpeeks hyvää musaa mukaan ni ei tarvii millään pölöbiiseillä bailata.

Vois kyl luulla, et tääl on kovemmatkii bileet menossa, tää koko hökötys tärähtelee hiukan aina välillä.

Oho, finski hamuaa makuupussiaan, siit on tehtävä heti loppu!

•••

Onkoha tuotantoyhtiö järkänny ilotulituksen näitten juhlien kunniaks? Just ainakin kuuluu mahoton paukahdus ja kaikki heilahti oikeen kunnolla.

Eiku nyt tapahtuu jotain tosi outoo, olo keveni kummasti. Enk mä ylty ennä näpäimitöö kunn

13.1.2023: REIMA

PERKELE! Viina lähti lentoon ja leijui pois!

15.1.2023: NATAŠA

Edellispäiväinen valmiiksi väkinäinen juhlatunnelma katkesi keinopainovoimaa ylläpitävän vaijerin mukana kuin seinään. Todennäköinen syy vaijerin katkeamisen on tavanomaista suuremman mikrometeoroidin törmäys. Siinä mielessä olemme onnekkaita että meteoroidi törmäsi vaijeriin eikä alukseen. Pahimmillaan törmäys olisi ollut fataali, ja pienemmilläkin vaurioilla olisi tullut kiire pukea painepuvut ennen ilman karkaamista. Varsinkaan kun kaatokänninen Reima ei olisi juhlakunnossaan siihen mitenkään pystynyt itse.

Mutta tilanne ei todellakaan ole ongelmaton. Vaijerin katkeamisen takia takaisin oikealle radalle pääsyyn on kulutettava ylimääräistä ajoainetta. Jos korjausliike olisi voitu tehdä heti olisimme selvinneet vähällä, mutta aluksen propulsiojärjestelmää ei ole suunniteltu kesken matkan tehtäviin käynnistyksiin ja joudumme yhä odottamaan poikkeustoimintaohjeita ja ohjausjärjestelmäpäivitystä Baikonurin lennonjohdolta.

Todennäköisesti PTOMAS valitsee jo pelkästään dramaturgisista syistä ajoainepihin ratakorjausvaihtoehdon, joka taas tarkoittaa että laskettu matka-aika ylittyy reilusti. Ruoan ja hapen riittävyys asettaa tällöin raja-arvot. Minua on vaivannut outo tunne että ruokavarat ovat huvenneet suunniteltua nopeammin. Monta kertaa mieleni on tehnyt ehdottaa Markoville niiden laskemista, mutta minuun suhtaudutaan jo nyt epäluuloisesti aiemmin tapahtuneen jälkeen joten olen nähnyt viisaammaksi vaieta vainoharhoistani.

Myöskin oli virhe lähettää seuraavana päivänä krapulastaan hikoileva ja vapiseva Reima tarkistamaan ilmanvaihtolaitteen tukkeuma. Puolimatkan juhlissa painovoiman hävittyä boolimaljan sisältö lähti leijumaan eikä elossapitojärjestelmien tarkistamiskiireessä kukaan ehtinyt suoda kahta ajatusta mihin juoma kulkeutuisi. Tietenkin ilmanvaihtojärjestelmän tuottama virtaus kuljettaa irtaimet pisarat suodatinyksikköön, mistä Reima sitten löysi kuin taivaan lahjana helmeilevän, nestemäisen pallon.

Nyt se ressukka on taas kännissä kuin käki.

20.1.2023: S-2 —> PTOMAS/BAIKONUR —> S-2

From: Skíðblaðnir-2

To: PTOMAS/Baikonur

Subject: Re: Tiedotus katsojille

Miehistö on sellaisessa paniikissa, että tuskin saan heitä kiinnostumaan siitä, ymmärtävätkö katsojat Maassa, mitä tapahtui. Puhumattakaan, että saisin organisoitua heitä tekemään yhteistä tiedotelähtetystä.

Semminkin, kun ette ole kertoneet _mitä_ oikeastaan tapahtui. Raketin viimeisen vaiheen ja asuinmodulin välinen vaijeri katkesi, sen ymmärsimme. Sen mukana katosi pyörimisliikkeen synnyttämä keskipakovoima, minkä mukana painovoima.

Mutta miksi? Mikrometeoroidin osuma? Rakennevika?

Markov

•••

From: PTOMAS/Baikonur

To: Skíðblaðnir-2

Subject: Re: Tiedotus katsojille

Katsojaluvut uudessa ennätyksessä. Tilanneselostus välttämätön. Liikkeellä huhuja, että olisitte kuolleet. Emme ole saaneet teiltä kuvamateriaalilähetyksiä viikkoon.

Syy vaijerin katkeamiseen ei vielä selvillä. Tutkimme.

PTOMAS

•••

From: Skíðblaðnir-2

To: PTOMAS/Baikonur

Subject: Re: Tiedotus katsojille

Onko meillä toivoa? N sanoi, että vähintäänkin tämä viivästyttää saapumistamme Marsiin. Ruokavarojen kannalta jo se olisi vakavaa. Entä riittääkö ajoaine laskeutumiseen korjausten jälkeen? N haluaa tehdä kurssinkorjauslaskennat itse. Minusta se voisi olla hyvä idea.

Markov

•••

From: PTOMAS/Baikonur

To: Skíðblaðnir-2

Subject: Re: Tiedotus katsojille

Pitäkää se lähetys. Katsotaan kurssinkorjausta sitten.

Katsojien pitää nähdä, että olette hengissä.

Huomautan sopimuksenne velvoitteista.

Steffen Rømme

toimitusjohtaja

Plass Torsk og Media AS

•••

From: Skíðblaðnir-2

To: PTOMAS/Baikonur

Subject: Re: Tiedotus katsojille

Sanonko minne voitte tunkea sopimuksen?

Markov

22.1.2023: REIMA

Minulla on hirveä olo. En haluaisi lähteä makuupussistani minnekään, mutta minun on pakko. Joudun käymään käymäläeriössä jatkuvasti. Kouristelen kuin kaatumatautinen. Ja painottomuudessa oksentaminen… sitä on vaikea verrata mihinkään muuhun! Onneksi vatsalaukkuni on jo suurimmaksi osaksi tyhjä.

Niin, tosiaan, menetimme painovoimamme! Natasha ja Markov ovat yrittäneet selittää, mitä tapahtui, mutta en ymmärrä puoliakaan. Natashaa en oikein pysty edes kuuntelemaan, en katsomaan. Tekee liian kipeää. Ja Markov taas – no, joskus tuntuu kuin hänessä olisi monta ihmistä sisällä ja kaikki huutaisivat yhteen ääneen. Jotain kuitenkin osui alukseen, vaijeri katkesi ja täällä sitä nyt kellutaan.

Olen yrittänyt muistaa, mitä uutenavuotena tapahtui, mutta kaikki on yhä hämärää. Löikö Markov minua? Sitä on vaikea uskoa. Yhtä vaikea kuin, että Desirèé olisi lyönyt. Kasvoni olivat viikon sinipunaiset ja turvoksissa. Ei Desi sellaiseen pysty. Kuka sitten? Natasha? Eikö riitä, että kaipaan, ikävoin, rakastan ja vihaan häntä joka päivä – täytyykö minun alkaa myös pelätä? Vai löinkö itseäni? Ruhjoinko typerän naamani juovuspäissäni, koska en kaiken muun maailmankaikkeuden lisäksi tule toimeen edes itseni kanssa?

Markov otti eilen puheeksi PTOMAS:in kanssa tekemämme sopimuksen. Olemme kuulemma melkoisesti jäljessä sopimuksemme edellyttämistä viikkotehtävätallenteiden toimittamisista Maahan. No, minä en aio heidän pelleilyihinsä enää ryhtyä, se on varma! Saamme kiittää onneamme, että olemme yhä hengissä ja silti pitäisi leikkiä piilosta ja kaiken maailman roolileikkejä katsojien iloksi – ei perkele ei!

Oli miten oli, minua hieman ihmetyttää tapa, jolla Markov asiasta puhui. Missä oli kaikki se into ja riemu ja vouhotus, joka siinä hemmetin venäläiskekkulissa on tähän asti niin riipinyt ja rasittanut? Hän oli niin kovin mietteliäs, että melkein kysyin, mikä häntä vaivaa. Desi katseli häntä myös, eikä vaikuttanut kovin iloiselta hänkään. Jotain täällä säilykepurkissa on hapantunut ja pahoin pelkään, että se alkaa ennen pitkää haista.

Minä kömmin nyt takaisin makuupussiini ja jätän Natashan ja Markovin kiistelemään keskenään radankorjauslaskelmista. Olen aivan liian väsynyt ja pahoinvoiva ottaakseni osaa venäjänkieliseen tiedekeskusteluun.

Saisinpa nukuttua. Huomenna saamme taas ruokaa.

8.2.2023: NATAŠA

Isäni menehtyi kun olin kuusitoista. Äitiäni en muista, hän lähti ollessani vuoden ikäinen. En tiedä onko hän elossa. Isälleni äitini lähtö oli arka paikka, siitä ei koskaan puhuttu. Sen jälkeen hän keskittyi tutkimustyöhönsä, ympärivuorokautisesti. Lapsuuteni asuin laboratoriossa, minulla oli oma pieni sänky kaasukromatografimittauksiin käytetyn huoneen kulmassa.

Isäni kohtaloksi koitui tutkimuslaboratoriossa syttynyt tulipalo. Hänen assistenttinsa Jürgen Přiklgruber pelasti minut savun keskeltä mutta isääni hän ei ehtinyt auttaa. Näen yhä painajaisia tuosta yöstä.

Päätin seurata isäni jalanjälkiä ja vihkiä elämäni tieteelle. Yliopiston ensimmäisellä vuosikurssilla aloin viettää aikaa radikaalipiireissä ja pian tutustuin naisasiajärjestö FEMENin aktiiveihin. FEMEN oli sopiva toimintaympäristö vihaiselle nuorelle naiselle. Halveksimme mediaa joka toimi täysin ennalta-arvattavasti – jokainen protesti mistä toimittajat saivat kuvia paljaista rinnoista ylitti poikkeuksetta kansainvälisen uutiskynnyksen.

Naisten asema Ukrainassa on masentavan heikko. Verh’ovna Radan, Ukrainan parlamentin kokoonpanon epäsuhtaisuus ei ole vieläkään parantunut 2010-luvun alusta jolloin kansanedustajista naisia oli 13%. Yhtä vähän kuin Iranissa. Naisten palkkataso on keskimäärin 30% matalampi miesten palkkoihin verrattuna ja urakehitysmahdollisuudet heikkoja.

Väitöskirjani valmistuttua sain huomata sen omakohtaisesti. Tieteellinen urani oli umpikujassa. Aktivistitaustani leimasi minut.

Jürgen taas oli opiskeluaikanani noussut nopeasti tieteenalan huipulle. Hänen julkaisutahtinsa on ollut niin nopea, että epäilen vahvasti että isäni tutkimusaineisto ei tuhoutunutkaan tulipalossa niinkuin hän väittää. Todisteita minulla ei kuitenkaan ole.

Vuosikausia turhaan hakiessani virkoja ja tultuani aina ohitetuksi tajusin ettei kotimaallani ole minulle mitään annettavaa. Eikä sen puoleen koko planeetalla.

Siksi päätin hakea PTOMASin Mars-matkalle. Hakijoiden joukossa oli kuitenkin kova haastaja – Jürgen. Viime metreillä PTOMAS kuitenkin päätyi valitsemaan minut hänen sijastaan. Olen varma että keltaisen lehdistön arkistoista esiin kaivamat FEMEN-mielenosoitusten paljasrintaiset kuvat kallistivat vaa’an. Median toimintatavat eivät koskaan muutu.

21.2.2023: //UNAUTHORIZED LOGIN//

Tämä jatkuva epävarmuus kuluttaa mieltä. On pakko yrittää keskittyä tehtävään ja pysyä niin tyynenä kuin mahdollista. Olen käyttänyt mielenhallintaharjoitteita jo lähes päivittäin. Niistä on suuri apu. Luotan itseeni vahvasti. Tulevaisuus on täysin kirkas.

Lähestymme määränpäätä. Mikä painovoimajärjestelmän taannoin hajottikin, se ei voinut olla vaikuttamatta aluksen lentorataan. Toivon hartaasti, että miehistö on saanut radankorjauslaskelmat ja aluksen kurssin korjattua. Tekevätkö he mitään muuta kuin ryyppäävät ja rellestävät? Se on suorastaan surkuhupaisaa. Olin vähällä paljastaa itseni, kun näin ruotsalaisnaikkosen tanssivan heidän juhliessaan jotain… mitä he nyt sitten ikinä juhlivatkaan. Tanssivan!? Täällä! Tässä pienessä painottomassa tilassa, keskellä planeettainvälistä mustaa avaruutta! Tuntuu hieman nurinkuriselta ajatella näin, mutta kun katselen tuota porukkaa, vakuutun yhä uudelleen siitä, että tein täysin oikean ratkaisun hankkiutuessani mukaan tälle matkalle. Toivon vain, että Z. ja G. ovat turvassa. En olisi täällä ilman heidän suurenmoista apuaan.

Olen säännöstellyt syömistäni ja juomistani entisestään. En osannut odottaa, että elintarvikevarannot täällä olisivat näin niukat. Miehistö on ilmeisesti huomannut saman asian ja säännöstellyt omaa syömistään myös. Hyvä niin, mutta se tietenkin kiristää tunnelmaa entisestään. Mahtavatko he arvata, mistä on kysymys? Ehdimmekö Marsiin, ennen kuin aikani astua tämän spektaakkelin näyttämölle koittaa? Toivon niin.

[>>_ _|ACCES.CODE<<#>>?..

Hemmetti! En pääse aluksen ylläpitojärjestelmään! Mieleeni juolahti eräs asia… haluaisinpa vain tietää… jos elintarvikevarannot on mitoitettu näin tarkasti neljälle matkustajalle, onko happi yhtä tarkasti laskettu..?

Tarkastan ja huollan pistoolin heti syvähengitysharjoitukseni jälkeen. On oltava valmiina. Virheisiin ei ole varaa – ei myöskään epäröintiin. Jos tilanne sitä vaatii, uhrauksia täytyy olla valmis tekemään. Suuri tavoite, suuri päämäärä, suuri tulevaisuus. Koko maailma. Sinun, J. Sinun.

11.3.2023: REIMA

Vajaa kaksi kuukautta Marsiin. Voisi yhtä hyvin olla kaksi vuotta, niin toivottoman pitkältä ajalta se tuntuu. Olen entistäkin ahdistuneempi, enkä taida olla ainoa.

Desirèé ja Markov pelasivat eilen illalla jotain käsittämätöntä kananmunaviestiä – he kuljettivat kananmunaa suussaan edestakaisin ja toisen piti suullaan ottaa kananmuna toisen suusta käsillä auttamatta. Ptomasin lähettämät viikkotehtävät ovat olleet älyttömyydessään samaa tasoa alusta alkaen. Joka tapauksessa, M yritti kovasti pitää riemua yllä. D taas vaikutti lähinnä vaivautuneelta. Kun sitten tuli taas Markovin vuoro hamuta huulillaan muna Desirèén suusta, se rasahtikin rikki. Raakaa kananmunaa levisi joka paikkaan.

En voinut sille mitään, mutta nauroin kuin heikkopäinen! Natasa pillastui täysin. Hän huusi, kuinka järjetöntä on tuhlata arvokkaita ruokavaroja tilanteessa, jossa kaikki on kortilla. Hän on tietenkin täysin oikeassa. Desirèé huusi puolestaan takaisin, ettei olisi halunnut osallistua koko typerään kananmunaviestiin, ja ettei halua tehdä idiottimaisia viikkotehtäviä enää koskaan. Hän pyyhki munan suupielestään ja vetäytyi makuuhyttiinsä – vaikuttaen suoraan sanottuna aika… seesteiseltä. Ajattelin melkein mennä juttelemaan hänen kanssaan. En kuitenkaan mennyt.

Markov istuskeli hänkin loppuillan ihmeen hiljaa, eikä tehnyt mitään. Tunnelma täällä on nyt entistä odottavampi – jos ei nyt suorastaan jännittynyt, niin mietteliäs ainakin.

En haluaisi myöntää sitä itselleni, mutta minulla on koti-ikävä. Vaikka ei niin voi olla. Minun kotini odottaa Marsissa.

25.3.2023: MARKOV

Olkoon sitten, paskat minäkään tehtävistä. Kaikki muut ovat jo lopettaneet niiden tekemisen. Oli tarkoitus olla pussijuoksukisa, mutta eipä taida olla.

Pussijuoksua? Painottomuudessa?

Olisihan se sentään hitusen järjellisempää ajanvietettä kuin sen hiton kananmunan raijaaminen suulla Desirèén kanssa. Nollapainovoima nyrjäytti touhun hölmöläisyysasteen mielipuolisuuden puolelle.

Juuri kun muna oli hajoamassa, huulemme koskettivat. D säpsähti kuin olisi saanut sähköiskun. Itseä tämä huvitti ensin, mutta tarkemmin ajatellen se tästä nyt vielä puuttuisi – joku minuun silmänsä iskenyt eukko.

Lääkitys on pitänyt omat hormonini kurissa, luojan kiitos. Tokko voisin antaa itselleni ikinä anteeksi, jos löytäisin itseni tuijottelemasta R:n pakaroita kuola suupielestä valuen (vähän kuin Reimalla itsellään, siis, miesparka näyttää yhä enemmän rapajuopolta päivä päivältä (mistä hemmetistä se löytää aina vain lisää alkoholia, muuten?))… Vaan miten käynee Marsissa? Lähettävätkö ne lisää lääkkeitä? Aionko olla loppuelämäni selibaatissa?

Lähettänevätkö ylipäätään mitään tarvikkeita, on toinen kysymys. Emme ole järin tunnollisesti täyttäneet sopimusvelvoitteitamme viime aikoina.

Itsekään en ole vastaillut Baikonurin viesteihin pariin päivään. Kärttävät videokoostetta. Kärttävät miehistön henkisen tilan raporttia. Kärttävät sitä ja tätä.

Jospa lähettäisin niille ekspressionistisia lähikuvatutkielmia siitä kananmunasta, joka hajonneena edelleen leijailee täällä pitkin pääkäytävää? Valkuainen kiertyy hitaasti keltuaisen ympärille omituisina, toismaailmallisina rihmoina. Läheltä katsottuna näyttää aika paljonkin 2001: Avaruusseikkailun loppujaksolta.

Ehkä olemme edenneet omassa avaruusseikkailussamme psykedeeliseen tajunnanvirtajaksoon?

Tai sitten tämä on se alku, jossa on apinoita.

6.4.2023: DESIRÈÉ

Nyt alkaa olla ihqut aika vitun vähissä. Mä oon ensinnäkin totaalisen kyllästynyt niihin hiton tehtäviin, tai oikeestaan ”viikon nolausoperaatioihin”, kuten mä oo alkanu niitä kutsua. Tää kananmunaralli oli intiimivahinkoineen jo sillai kaikki rajat ylittävä inhotus. Onneks kukaan muukaan ei enää tanssi Firman pillin mukaan. Sellast yllättävää yhteishenkimäistä fiilistä tulee, kun kaikil on sama yhteinen vihollinen.

Tottakai sit just kun oli saatu kunnon lakko aikaan, ni käy hölmösti. Valot alko vilkkumaan ja kauhee tuuttaus tulee et: ”SÄTEILYVAARA! SÄTEILYVAARA!” No mehän pysyttiin lujina, kerta on aika tasan opittu nää Firman kikkakolmoset millä meit huiataan tekeen kaikkee ylimäärästä hupii katsojille. Tosin tää sit olikin ihan OIKEE hälytys ja kaikista mahollisista sit ilmeisesti Reima hokas mis mennään. Yhtäkkii ovesta leiahtaa avaruuspukuhemmo sisään, näyttää lappua jos lukee et ”Tämä häly on totta!” ja alkaa viittoo ovel päin. Mä ponnahin saman tien säteilysuojaan sonnustautumaan kans avaruuspukuun, kerta treeneis ennen lähtöö hakattiin päähän sitä, kuin pitää säteilyn tullessa ehottomasti olla sekä suojas puvussa että suojas säteilysuojas.

Sit ku puku oli päällä, mä älysin et ei ne muut oikeen kyl osaa leiuu ku ne ei treenannu sitä ollenkaan niin paljoo kun mä sillon alkumatkasta. Ne tykkäs vaan lojuu soffaan köytettynä ja nauraa mua. Finski tuliki sit jo ovella vastaan ja tönäs yhen tyypin suojaan ku mä lähin hakeen seuraavaa. Me saatiin kaikki sisään just kun tappava hiljasuus alko. Sillai meille opetettiin: Et jos sä oot ilman suojaa kun hälytys vaikenee eikä loppuun oo tullu ”vaara ohi” -merkkiä ni se hiljasuus on sitte tappava.

Me istuttiin kylki kyljes ja kusi sukas, ilmeet olis varmaan ollu näkemisen arvosia – jos kypärävisiirin läpi ois jotai nähny. Ja sit kaikki vissiin alko laskee samoihin aikoihin, joku oikeen sillai sormen kans sohimal. Meit oli nimittäin siel suojassa VIIS!

Sit hälytettiin et vaara oli ohi ja eka meist lähti ulos ku ohjus ja löi oven kii perässään. Vaiks ei se kyl ollu yks meist koska kaikki meist on täällä, niinku kävi ilmi kypäriä riisuessa. Se oli Joku ja se telkes meiät säteilysuojaan.

16.4.2023: //UNAUTHORIZED LOGIN//

Olen ottanut aluksen hallintaani. Skíðblaðnir-2 kuuluu nyt komentooni.

Asiat eivät sujuneet aivan niin kuin olisin toivonut. Säteilyhälytys mutkisti tapahtumien kulkua. Autoin kuitenkin ruotsalaisnaista pelastustoimissa ja saimme kaikki matkustajat ajoissa pukuihin ja säteilysuojaan. He ovat nyt lukkojen takana.

Puheyhteys säteilysuojassa oleviin matkustajiin avattu. Identifioin itseni – Jürgen Přiklgruber, aluksen komentaja. Aistin äänetöntä vastarintaa. Myös hämmennystä.

Sain sisäänkirjautumistunnukset aluksen ylläpitojärjestelmiin. Pelkoni osoittautui oikeaksi. Happivaranto on hälyttävän vähäinen. Ratkaisun löytäminen ensisijaista.

Kerroin tilanteesta muulle retkikunnalle. Esitin vaatimuksen: yksi matkustajista on poistettava, jotta muun retkikunnan pääsy Marsiin ei vaarannu. Valinta ja eliminointi on suoritettava 24 tunnin kuluessa. Vangit suorittavat valinnan, minä eliminoinnin.

Tunnen voimakasta varmuutta tekojeni oikeutuksesta. Vaikeat ja suuret päätökset vahvistavat johtajuuttani.

Siteeraan erästä toista suurmiestä:

”Ongelmaa, jota ei voi ratkaista ei ole olemassakaan.”
Sergei Pavlovitš Koroljov (1906 – 1966)

17.4.2023: NATAŠA

Jürgen Přiklgruber. Täällä. En olisi uskonut edes hänen pystyvän näin suuruudenhulluun ja häikäilemättömään toimintaan. Millaisessa mielessä syntyy idea piiloutua alukseen kuukausiksi? Ja ensimmäiseksi vaatia valitsemaan keskuudestamme yksi uhrattavaksi. Hapen takia jonka hän itse on salamatkustajana kuluttanut.

Olisi pitänyt tajuta tullessani valituksi että se mies ei koskaan hyväksy kakkossijaa.

Minun täytyi ottaa ohjat käsiini kun olimme vielä vangittuna säteilysuojaan. Viittasin muut neuvonpitoon pitäen huolen ettei ääneni kohoa kuiskausta kovemmaksi ja etteivät edes huulteni liikkeet paljasta sanojani mahdolliselle kameralle.

– Ehkäpä te muistatte tuon alukseen kaapanneen miehen osanottajien karsintakuvauksista mutta minä olen ainoa joka tuntee miten Jürgenin ajatuksenjuoksu kulkee. Olen varma ettei hän epäröi hetkeäkään teidän muiden kohdalla, mutta kohdallani tilanne saattaa olla toinen. Jos valitsette minut heitettäväksi ilmalukkoon, teille ehkä aukeaa pieni mahdollisuus yllättää hänet ja riisua aseista. Se on nyt ainoa mahdollisuus.

Katsoin muihin, tajusin heidän ymmärtäneen tilanteen. Vain Reima tuntui nieleskellen kapinoivan mielessään ehdotusta vastaan muttei hänkään sanonut mitään.

17.4.2023: REIMA

Säteilysuojan luukun avautuminen kesti pienen ikuisuuden ja kuulosti tuhatkertaisesti vahvistetulta ja hidastetulta oluttölkin aukaisulta. Olin samanaikaisesti sekä kireän jännittynyt, että toiveikkaan janoinen; sydän hakkasi ja suu napsui.

Nataša oli ollut oikeassa. Tajutessaan, kuka uhrimme olisi, Přiklgruber alkoi kakistella ja kiemurrella, eikä selvästikään tiennyt, mitä tekisi. Emme tienneet mekään, kunnes Desirèé yllätti omatoimisuudellaan. Hän oli vaivihkaa leijaillut tarvike- ja varaosahyllykön päälle, josta ponkaisi yhtäkkiä kohti Přiklgruberia juuri lataamansa hätädefibrillaattori käsissään, löi sen pädit P-gruberin korville kuin kuulokkeet ja painoi laukaisinta. Přikl-miehen ilme oli näkemisen arvoinen, mutta hän ehti ampua yhden laukauksen ennen kuin vaipui tajuttomuuteen. Ammus sujahti parinkymmenen sentin päästä Markovin pään ohi ja rampautti hengitysilmansuodatusjärjestelmän datakeskuksen. Ei hyvä.

Sidoimme Přiklgruberin ylimääräisillä irtaimiston kiinnitysliinoilla ohjainkeskuksen tuoliin kiinni.

Alus on jälleen meidän.

21.4.2023: PÖYTÄKIRJA

– – – #// MICROSOFT VISUAL BORGNOTE 2020 TRANSCRIPT BEGINS. – – –

Nataša: Hiljaisuutta, pyydän! Tässä tilanteessa ehdotan virallista kokouskäytäntöä.
Markov: Desirèé, älä syö kyn– öh, siis: kannatan.
Desirèé: (Vääntää naamaa.) ”Ölö söö könsiö”, mäy mäy mäy.
Markov: Ehdotan Desirèétä pöytäkirjantarkastajaksi.
Reima: Desirèétä? Olkoon. Kannatetaan.
Nataša: Markov toimikoon sihteerinä.
Markov: Pfff… Painoin jo nauhoita-nappia. Homma hoidossa.
Reima: Entäs minä?
Markov: Reima on puheenjohtaja-ainesta.
Reima: Kannatetaan!
Markov: Tyylitöntä kannattaa itseään.
Reima: (Jupisee.) Tyylitöntä pukeutua hawaiji-paitaan tällaisessa tilanteessa…
Nataša: Kannatan Reimaa puheenjohtajaksi ja pyydän ensimmäistä puheenvuoroa.
Desirèé: Harvoinpa tuo muuten on itseään kyennytkään kannattelemaan…
Reima: (Hakkaa nyrkillä pöytää.) Järjestystä saliin! Aloitetaan kokous!
Markov: (Mutisee.) Se on Sotšin olympialaisten kisapaita, keräilykappale, senkin sivistymätön metsäläisjuoppo.
Reima: Puheenvuoro on Natašalla. (Markoville.) Minä johdan puhetta.
Nataša: Kiitos, puheenjohtaja! Meillä on nyt edessämme isoimpana ongelmana aluksen elossapitojärjestelmän romahtaminen, ja sen mukaan nyt on toimittava. Markov ei ilmeisesti ole vielä saanut PTOMASilta toimintaohjeita?
Markov: Ei ole kuulunut vielä mitään. Hirveän liikkumattomalta näyttää salamatkustajamme. Onko joku tarkistanut hänen pulssinsa viime aikoina?

Desirèé viittaa.

Reima: (Desirèélle.) Käytävän päähän ja vasemmalle.
Desirèé: (Vihaisesti.) Eiku puheenvuoro!
Reima: Ai, anteeksi. Desirèé, ole hyvä.
Desirèé: Ton urpon pyssy pitäs toimittaa hiivattiin. Ehdotan että heitetään avaruuteen se.
Nataša: Puheenjohtaja!
Markov: (Kuvan ulkopuolelta.) Kyllä tämä näyttää vielä hengittävän.
Desirèé: Ehkä asian voisi korjata…
Reima: Järjestystä! Natašalla on puheenvuoro!
Nataša: Epäilemättä kaikki olemme sitä mieltä, että helpoimmalla olisimme päässeet, jos Jürgen olisi kuollut saamaansa sähköiskuun, mutta nyt kun tilanne on tämä, meidän on mietittävä myös omaa turvallisuuttamme. Minä voin säilyttää aseen.
Markov: (Kuvan ulkopuolelta.) En kyllä lähtenyt asuttamaan uutta planeettaa voidakseni ruveta murhaamaan ihmisiä.
Reima: Nataša. Osaatko kertoa meille, kun kerran tunnet tuon saksalaisgangsterin, mitä hän oikein tekee aluksella.
Nataša: Olen pohtinut asiaa, mutta kattavaa vastausta en osaa antaa. Mikä tahansa syy tuntuu järjettömältä jopa Jürgenin egomaanisen luonteen mittapuulla.
Desirèé: (Osin itsekseen.) Elokuvissa tuollaset aina herää vedellä.
Markov: (Desirèélle.) Vain elokuvissa ihmiset selviävät moisista tälleistä hengissä, yleensä.
Nataša: Ainoa vähänkään järjellinen selitys on, ettei hän voinut hyväksyä minun valintaani hänen sijastaan.
Reima: Vai niin. Palataanpa resursseihimme. Markov, ylläpitojärjestelmän mukaan tilanteemme ei taida olla kovin toiveikas?
Markov: Laukaus rikkoi suodattimen. Hiilidioksidin määrä ilmassa kasvaa nyt koko ajan. Selviämismahdollisuudet ovat pienet, heitettiin sitten ihmisiä ilmalukosta tai ei.
Nataša: Voimme ehkä rakentaa jonkinlaisen hätäsuodattimen, mutta sekin on epävarma ratkaisu. Jürgen on kuitenkin kuluttanut matkan aikana kaiken yli tarpeen mitoitetun hapen.

Saapuvan viestin merkkiääni kuuluu yhteistilassa.

Markov: (Kuvan ulkopuolelta.) Tämä on aika… lyhyt.
Reima: Anna kuulua! Mitä siinä sanotaan?
Markov: ”Hankkiutukaa eroon.”
Nataša: Mitä!
Markov: Kysyin, että mitä teemme salamatkustajalle.
Desirèé: Jos PTOMAS sanoo tolleen, sen on pakko olla paska ratkasu. (Irvistää.)
Reima: Hänhän elää vielä!
Nataša: Emme me voi…

Nurkasta kuuluu raivokasta yskimistä.

Jürgen: Ette todellakaan voi! Säälin teitä, jos aiotte edes yrittää.
Markov: (Pirullisesti virnistäen.) Äänestimme juuri sinut ilmalukkoon.
Desirèé: MISSÄ SE PYSSY! PIILOON SE!

Nataša osoittaa asetta, joka leijuu kohti nurkkaa.

Desirèé: Ota paukut pois varmuudeks kans.
Reima: Rauhoittukaa! Přiklgruber on tiukasti sidottu!
Nataša: (Huutaa Jürgenille.) Nyt kerrot mitä SINÄ nasyro vsravsya tällä aluksella teet!
Jürgen: Enpä usko, että olette äänestäneet yhtään mitään. Tuskin olen kovinkaan väärässä, jos uumoilen, että ilmalukkopäätös on tullut aivan muualta. PTOMAS?
Markov: Maasta todellakin annettiin melko luova ratkaisu päällimmäiseen ongelmaamme, sinuun.
Reima: Eikä mikään huono ratkaisu. Sinä ammuskelit hiilidioksidisuodattimemme tuhannen palasiksi ja nyt tukehdumme kaikki!
Markov: … ja halusit heitellä meitä ulos aluksesta.
Nataša: LOPETTAKAA! ZAMKNESEH!
Markov: Lopeta itse tuo huutaminen, noita!
Reima: (Hakkaa nyrkkiä pöytään.) Järjestystä nyt ja vähemmän venäjää!
Markov: Pošjol na hui!
Reima: PERKELE!

Nataša ponkaisee liikkeelle, nappaa nurkassa leijuvan aseen ja osoittaa hetken Markovia saaden kaikki hiljenemään. Markov nostaa kädet pystyyn ja leijuu seinää vasten. Nataša kääntää aseen hitaasti Jürgeniin.

Desirèé: HEI! Nyt loppu! Toi ei oo mikään LELU.

Desirèé lyö Natašaa ja lennähtää itse taaksepäin.

Reima: Turpa kiinni nyt! Sakemannilla on asiaa!
Jürgen: Jos nyt hetken rauhoittuisitte, niin voisin kertoa teille jotain, mikä saattaa järkyttää kaikkein herkimpiä. (Katsoo Desirèétä, sitten Natašaa.)

Markov nyyhkäisee.

Desirèé: (Mutisee.) Äitis oli herkkä ku sut hylkäs.
Jürgen: Teidät ohjeistettiin poistamaan minut alukselta. Varsin kamalaa, eikö?
Desirèé: Ei.
Jürgen: Entäpä, jos PTOMAS olisikin pyytänyt poistamaan alukselta vaikkapa hänet? (Osoittaa Desirèétä.) Tai hänet? (Osoittaa Markovia.)
Markov: Mutta mehän olemme matkalla asuttamaan…
Jürgen: Katso ympärillesi! Ei kukaan Maassa halua katsella, kun neljä idioottia kasvattaa perunoita! Sen sijaan tyhjiössä kiehuva veri ja purskahtelevat silmämunat – sitä halutaan, sitä kaivataan ja siitä maksetaan!
Markov: Ei! Lopeta!

Markov potkaisee itsensä seinustalta liitoon ja leijuu huoneesta.

Jürgen: Luuletteko te, että mikään täällä tapahtuu sattumalta? Kuolema ja kärsimys ovat kallisarvoisia tuotteita. Te kaikki olette uhreja tässä käsikirjoituksessa! Kaikki!
Desirèé: (Liukuu kohti defibrillaattoria.) Vanha konsti on parempi…
Nataša: Des, EIII! Älä tee sitä!
Jürgen: (Nauraa.)

Nauru katkeaa korvia vihlovaan laukauksen jälkikaikuun.

– – – MICROSOFT VISUAL BORGNOTE 2020 TRANSCRIPT ENDS. \\# – – –

27.4.2023: S-2 —> PTOMAS/BAIKONUR

From: Skíðblaðnir-2

To: PTOMAS/Baikonur

Subject: No, mitä ajattelitte meille tehdä? Antaa potkut?

Pitäkää naurettava ohjelmanne. En toimita enää yhtään koostetta. Voitte ilmoittaa katsojille, että tositeeveenarrinne julistautuivat juuri itsenäiseksi valtioksi. Siihen asti, kunnes olemme perustaneet oman yleisradioyhtiömme, lähetyksiä ei täältä enää tule.

Sanoudun myös irti roolistani teidän myyränänne aluksella. Tästä lähtien en raportoi teille enää mitään. Pitäkää hormonilääkkeenne, kuudenkymmenen neliön asuinmodulinne, paluulentomahdollisuus ja muut minulle lupaamanne etuisuudet.

Miten olen voinut luottaa ihmisiin, joille olemme niin mitättömiä pikku pelinappuloita, että ylimääräisiä voi huoletta heitellä kuolemaan tyhjiöön?

Mitä oikein kuvittelin voittavani suostumalla lipeviin tarjouksiinne? Hävinnyt olen paljon – kanssamatkalaisten arvostuksen, puhumattakaan omasta itsekunnioituksestani. Jos selviämme hengissä perille asti, astun uuden kotini kamaralle toisena ihmisenä. Kohtaan ongelmat silmästä silmään, pakenemisen aika on ohi. Ruostuneelle planeetalle asti olen paennut ruostunutta elämääni. Nyt saa riittää.

Tähän asti emme ole olleet tarinamme sankareita, vaan uhreja. Ehkä edes loppukohtauksen ajaksi voimme nousta oman näytelmämme valokiilaan ylpeinä rooleistamme.

Sinänsä tietysti aika lailla sama, mitä tässä julistan. Todennäköisesti emme selviä hengissä Marsiin, vaikka osuisimmekin kiertoradalle ajoissa. Hengitysilman laatu heikkenee koko ajan. Vähentääksemme hapenkulutusta yritämme nukkua mahdollisimman paljon. Se on helppoa: ilma on jo niin hiilidioksidin myrkyttämä, että rasitumme äärimmäisen vähästä.

Vapaus on avattu sardiinipurkki tyhjiössä.

Hyvästi.

Dmitri_Markov/S-2

2.5.2023: DESIRÈÉ

Toi yks paska on sekottanu koko tän jutun. Jos se ei olis sittemmin puhunu ihan tolkullisiakin, mä olisin tunkenu sen ilmalukosta ulos. Tai jos ei täällä muutenkin alkais jo kohta tukehtua, oisin vaan kuristanu sen. Mut voi olla et ei kannata turhaan muutenkaa nähä vaivaa tappaakseen. Mut fan också! Jos on pakko kuolla ni toivottavasti mennään ees näyttävästi. Vasta laskeutumisvaiheessa, tyyliin jarruraketit pettää. Syöksytään täysiä planeetan pintaan ja PUMM! Tukehtuminen, vaivihkanen nääntyminen, yäk. Kuka haluis tulla muistetuks et on eka Marsin lähelle tukehtunu ihminen?

Melkeen teki mieli vääntää Tashaltakin niskat nurin. Piti sitten senki ammuskella. Onneks se hyvitykseks väsäs jonkun virityksen ilmanputsaussysteemin tueks. Finski on tietty taas ihan omissa maailmoissaan. Ei kai enää viinasta kujalla, mut kuitenkin. Oikeestaan Markov alkaa vaikuttaa tässä kohtaa ihan siedettävältä tyypiltä.

Niinku siihen just nyt paljoo tarvittaiskaan.

5.5.2023: NATAŠA

Phobos. Pelko. Muodoton ja pinnaltaan uurteinen kuin valtava peto olisi teroittanut kynsiään sen pintaan.

Deimos. Pelon sisar. Kauhu. Putoamme vaikkei suuntia ole. En pysty ajattelemaan selkeästi.

Puretuista akuista kokoamani litiumhydroksidisuodattimet eivät sido enää enempää hiilidioksidia itseensä.

Laskeutumismoduli on liian pieni viidelle. Muut olisivat jo luovuttaneet, mutta Jürgen alkoi repiä irti kaikkea ylimääräistä. Ensimmäisenä lähtivät kamerat.

Minun oli myönnettävä että hän oli oikeassa ja liityin mukaan tyhjentämään modulia. Sydäntäni särki tyhjentää kapseli mittauslaitteista ja muista instrumenteista. Des, Markov ja Reima irrottivat uloimman seinäkerroksen.

Reima taisi menettää tajuntansa hetkeksi liikaa ponnistellessaan. Painottomuudessa pyörtymistä ei huomaa kuin liikkeen puutteesta.

Lopulta mahduimme kaikki ahtautumaan modulin sisäpuolelle, nyt makaamme kuin sardiinit purkissa keskittyen hengittämään mahdollisimman vähän.

Päätäni särkee, silmissäni alkaa sumentua. Laskeutumismoduli etenee lasketulla radallaan, mutta aika ei riitä. Oireista arvioiden tulemme menettämään tajuntamme ja tukehtumaan ennen laskeutumista.

Ajattelen Valentina Tereškovaa, ensimmäistä naista avaruudessa kuusikymmentä vuotta sitten. Minä ja Des saamme kunnian olla ensimmäiset naiset Marsin kamaralla vaikka ensi askeleet ottaakin joku muu.

Tästä modulista tulee ihmiskunnan kallein mausoleumi, hiekan ja tuulen kiiltäväksi hioma metallinen pyramidi keskellä Marsin aavikkoa.

5.5.2023: REIMA

Katsoin viimeisen kerran ulos oleskelumoduulin ikkunasta juuri ennen kuin kömmin tähän ahtaaseen hautakammioomme. Marsin ruosteenruskea pinta katsoi takaisin. Se näytti surulliselta – anteeksipyytävältä. Pelkään, että kuolemme kaikki. Vain minä olen enää tajuissani. En osaa sanoa, hengittävätkö muut enää. Hengitettävää ei juurikaan ole. Voin huonosti. Kipu päässäni, lihaksissani ja luissani on hirvittävä. En myöskään voi seurata laskeutumisen etenemistä mistään, sillä laskeutumismoduuli riisuttiin tyhjäksi kaikesta mahdollisesta irtaimistosta, jotta me kaikki viisi mahtuisimme sisään.

Haluaisin sanoa vielä jotain ennen kuin vaivun tajuttomuuteen, josta en ehkä koskaan enää herää. On vain niin vaikea tavoittaa ajatuksia tuskan takaa. Olen muuttunut tällä matkalla paljon. Ehkä onkin määrä käydä niin, että kaikki päättyy tähän. Tiedän niin kovin monen ihmisen Maassa ajattelevan, että liittymiseni tähän retkikuntaan ja lähtöni Marsiin oli jälleen vain yksi tapa paeta kaikkea: elämää, ongelmia, vastuuta, vakiintumista. Älkää ajatelko niin! En minä paennut! Ensimmäistä kertaa elämässäni todella kohtasin sen kaiken, mikä minua niin monta kertaa on kuvottanut ja kammoksuttanut. Minä tun

•••

Reiman viimeisen blogimerkinnän katkettua kesken lauseen lähetykset Skíðblaðnir-2:lta loppuvat.

2. Mars

16.5.220: UTOPIA PLANITIA

Oli hiljaista. Tuuli. Sitten se ilmestyi. Yllättäen. Pyytämättä.

Halki pölymyrskyn se putosi. Putoaa. Tapahtuiko se jo, vai onko se vasta tulossa?

Joka tapauksessa se on mitätön. Purkki. Keskeltä mustuutta muljahti näkyviin.

Nyt se sylkee tulta. Sitten se katosi pölymyrskyyn. Ihan kohta tulet sammuvat. Sitten se putosi äkkiä lopun matkaa kuin kivi. Kivi putoaa kiveen. Nyt se törmää. Kuin-kivi oikeaan kiveen. Pompahti. Kaatuu. Liukuu. Pyörii.

On hiljaista. Tuulee. Muuta ei ilmene.

6.5.2023: KOLUMNI VEIKKAAJA-SIVULLA

Tosi-TV:n tosi jännä vedonlyönti oli tällä kierroksella tavallistakin jännittävämpi! Valitettavasti kukaan osallistujista ei tällä kertaa vienyt pottia kotiin, sillä YKSIKÄÄN matkalainen ei kuollut laskeutumisessa. Osallistuneiden lomakkeiden joukossa oli myös joitain omin käsin kirjoitettuja ’ei kukaan’-vaihtoehtoja, mutta koska omien merkintöjen tekeminen vedonlyöntilipukkeeseen on sääntöjen vastaista, veikkaukset hylättiin. Parempi onni ensi kerralla!

Pelkkään sokkona veikkaamiseen ei enää tarvitse tyytyä, sillä uutta kuvamateriaalia Marsista on luvassa taas pian. Pääsette omin silmin näkemään kaikkien aikojen, Koko Historian Ensimmäiset ihmiset Marsin karulla pinnalla. Kuka on nyt ensimmäinen nolautuja ja miten menetetään kasvot vieraalla planeetalla? Kuka ylittää Mars-asunnon kynnyksen ensimmäisen? Istuuko habitaatin sisustustyyli vaativien uudisraivaajiemme vaativaan makuun? Kotitallentimet valmiustilaan, nämä pätkät haluatte katsella uudestaankin!

Toinen pääkohteemme, Afganistanin konesodat jatkuu tietysti myös edelleen ja vielä ehtii laittaa tämän viikon vedot sisään. Viime viikon konesotaveikkaajat sen sijaan saavat halutessaan rahansa takaisin Helmandin alueen yksiköiden osoitettua outoa taisteluhaluttomuutta eikä voittavaa joukkuetta sen paremmin kuin yksittäistä robottiakaan ole siis saatu selville.

16.5.220: REIMA

Täällä on kylmä. Ihan hiton kylmä… Onkohan isä jättänyt taas oven vahingossa raolleen?

Toinen pääkohteemme, AfKohisee. Kuin öiset aallot, jotka osuvat rantakallioon mökillä. Makaan selälläni silmät kiinni ja kuuntelen aaltoja. Mutta miksi on niin kylmä? Päätäkin särkee. Muistan viimeisen krapulani ennen lähtöä, se saa kylmän hien kohoamaan niskaan ja kasvoilleni.

Lähtöä. Laskeutuminen. Olenko siis vielä elossa? Avaan silmäni ja koitan tarkentaa katsettani maailmaan, joka huojuu ja tärisee ympärilläni.

Punaista kivisoraa. Pöly sumentaa kypäräni lasin. Sora rahisee, kolisee, raapii selkääni vasten. Liikun. Miksi liikun? Yläpuolellani punaisten pölypilvien takana häämöttää kylmä avaruus. Yritän keskittyä hetkeen, hahmottaa tilanteeni yksityiskohdat. Liikun. Ei, minua liikutetaan. Nilkkani ympärillä tuntuu ote. Seuraan kehoani katseellani. Jalkojeni edessä näen likaisenharmaan, vain etäisesti ihmistä muistuttavan hahmon metallisen selän. Silmiä siristäen voin erottaa siinä liiankin tutut kirjaimet: PTOMAS.

Päässäni kohisee. Robotti raahaa minua määrätietoisesti jonnekin. Olen siis tullut perille. Marsiin. Selvisivätköhän toiset hengissä? Selviänkö minä hengissä? Koitan rentoutua, odottaa mitä tuleman pitää, mutta rääkätty kehoni pettää minut. Tärisen kylmästä, voin pahoin. Kelmeä kirkas valo häikäisee silmiäni.

Hikoilen, mutta on kylmä. Aurinkokin on täällä kolkko ja vieras, ei se lämmitä. Olisinpa mökillä, oman aurinkoni kesäisessä paisteessa.

Pääsisipä saunaan.

17.5.220: DESIRÈÉ

”Kaikkeuden lapsi, kaikkeuden lapsi.” Tällanen soi päässä jotenkin. Mä näin punasen meren jakautuvan Sebaotin käskystä. Marsissa kaikki meret ois punasii kun se on punanen planeetta. Mut oikeesti ei kai vettä ollukkaan, oli vaan kirkkaus ja valo ja suuri ravistus kaikkialla. Sitte jostain alkoi soida pasuuna kuin Kaanaan häissä ja taivaanranta alko hämärtyä. Ensin se näytti ku olis kuitenkin ollu sitä vettä ja valtava hyökyaalto ois tullu kohti. Mut ei se sitte ollukaan vettä, vaan läpinäkymätön valli heinäsirkkoi jotka vaan lensi kohti suristen ja siristen.

Äkkii jostain ilmesty hahmo joka nosti mut käsivarsilleen, jotenki se näytti arkienkeli Gandalfilt tullessaan sielt kirkkaudesta esiin. Tää enkelihahmo vei mut turvaan heinäsirkoilta ihan viime tipas ku se oli jo melkeen mun päällä se valtava lauma! Me mentiin kohti taivaallist temppeliä jonka ovet aukes humahtaen itestään päästäen meijät sisään. Mä jäin tähän palmunlehvävuoteelle ja annoin unen tulla samalla ku hengitin temppelin ilmaa joka oli hyvää ja raikasta ku joku nektari tai tuoremehu.

21.5.220: NATAŠA

Olemme perillä! Ja elossa! Vaikka ehdin olla jo varma ettei toivoa ole.

Laskeutumiskapselin ahdistuksen ja sekavuudentunteita vahvensi osaltaan hyperkapnia eli hiilidioksidimyrkytys. Veremme CO2-pitoisuus on käynyt vaarallisen korkealla.

Mustan laatikon tallenteen perusteella myöskään jarrutus ei ole onnistunut suunnitellusti, todennäköisimmin ajoaine on loppunut kesken. Tämän seurauksena kohtaamisnopeus on ollut yli toleranssirajan. Laskeutumiskapseli kuitenkin säilyi ihmeen kaupalla ilmatiiviinä. Kuvatallenteesta on vaikeaa arvioida vahinkojen määrää, tarkistan kapselin heti huomenna kun aloitan tutkimukset pinnalla.

Miten sitten selvisimme? PTOMASin robottiteknologia pelasti meidät. Laskeutumisalueelle muutaman minuutin kuluessa saapuneet autonomibotit saivat polttoleikattua kolhiintuneen ilmalukon auki ja pukivat elossapitopuvut yllemme maatessamme tajuttomina.

Mieleni palaa halusta päästä ulos keräämään näytteitä, mutta vielä tämä päivä on käytettävä toipumiseen. Olemme yhä kaikki jokseenkin heikossa hapessa. Autonomibottien kuljettaessa meitä habitaattiin elintoimintojen ylläpitoautomatiikka päätti myrkytystilaa kompensoidakseen säätää pukujen hengitysjärjestelmän kaasuseossuhteen hiilidioksidiköyhäksi ja tästä aiheutuneen hyperventiloinnin kautta syntyi käänteinen tila, hypokapnia.

Hypokapniassa alveolisen ja arteriaalisen hiilidioksidin osapaineen laskun aiheuttaman veren alkaloosin seurauksena aivoverenkierto supistuu ja aivoihin pakkautuu verta. Kun veren happitaso putoaa nopeasti syntyy aivoihin happivaje jonka seurauksena voi ilmetä euforiaa, hallusinaatioita ja jopa kokemuksia kuoleman rajalla käymisestä.

Oloni tuntuu yhä sekavalta, mutta taisin selvitä kohtuullisen vähällä muihin miehistön jäseniin verrattuna. Varsinkaan Desirèé ei tunnu olevan ihan oma itsensä.

26.5.220: MARKOV

On niin kevyt olo. Kuin lentäisi kävellessäänkin. Nataša heristelee sormeaan ja varoittelee hypokapnian petollisista jälkioireista, mutta ei hän taida oikein ymmärtää.

On vain niin hyvä olla. Teen pitkiä kävelyretkiä joka päivä, joiden perusteella olen maalaillut habitaatin yhteistilan seinälle lähialueen karttaa ulkomuistista. Nataša ja Jürgen napisivat niin kauan päin honkia olevista mittasuhteista, että rupesin piirtelemään karttaan myös mulkosilmäisiä hirviöitä, seireenejä ja alkuasukkaita. Johan hiljenivät.

Reiman kanssa syntyi puolestaan kiistaa paikannimistä, joita karttaan olen keksinyt. Hän haluaisi kotoisia, suomalaisia nimiä, sellaisia kuin Toiskärsämäki tai Jännänääri. Suurinta osaa niistä on mahdotonta lausua. Syystä tai toisesta R toistelee niitä itsekseen ja hihittelee. Mitä lie metsäläishuumoria.

Itse suosin runollisia nimiä, kuten Uusi ihmisyys, Vapauden vuo tai Sodan jumalan suudelma. N ja J mulkoilevat toisiaan, kun me nimeämme Reiman kanssa Marsia uudestaan.

Yleisesti ottaen kaikki ovat kuitenkin hämmästyttävän hyväntuulisia. Kuin yhteisestä sanattomasta sopimuksesta kukaan ei hiisku matkan tapahtumista mitään. Nataša kärttää meitä auttamaan tieteellisissä kokeissa, Jürgen suorittaa jotain kummia mittauksia ja vastailee vinoillen maasta tuleviin viesteihin. Usein hän lukee kirjeenvaihtoa ääneen aamiaisilla. Kaikki nauravat J:n sapekkaalle sarkasmille. Ehkä vähän turhankin äänekkäästi?

Reimakin osallistuu yhteiseen tekemiseen ja toisinaan viskoo omituisia vitsejä, joille hohottelee sitten itse ja läiskii polveensa. Desirèé halailee kaikkia silmät loistaen ja kyselee, tunnemmeko me sielujemme värinän. Siinä haiskahtaa jo hysteria.

No mutta, kyllähän tämä on uuden alku, joten ehkä on luonnollista olla vähän hysteerinen. Itse tunnen… puhdistuneeni. Suorastaan uudelleensyntyneeni. Ehkä se kaikki saasta, jossa kahlasin aiemmin, todella jäi Maahan? Ehkä…

Tänään kävelin läheiselle kraaterille asti. Katselin sen reunalla piskuista aurinkoa (se näyttää tosi pieneltä täällä), joka vaelsi hitaasti etäisen hiekkamyrskyn taa. Kun palasin tasangolle, huomasin yhden autonomiboteista seuranneen minua sinne asti, höhlä vekotin. Se näytti jotenkin säälittävältä yksinään siinä kraaterin juurella, joten tanssahtelin pari piruettia ilahduttaakseni sitä. Vekotin piristyikin silminnähden. Käänteli töpöttävältä silmäparilta näyttävää kameraulokettaan puolelta toiselle. Laitteen lähes inhimilliset eleet huvittivat minua niin, että innostuin loikkimaan tasangolle saappaanjäljistäni valtaisan Olen vapaa! -tekstin.

Robotti jäi yksin zoomailemaan tilataideteostani ilta-auringon ruosteisessa hehkussa, kun tallustelin takaisin habitaatille.

8.6.220: PTOMAS/BAIKONUR -> NEW HELIUM/MARS

From: PTOMAS/Baikonur

To: New Helium/Mars

Subject: Kehoitus palata lähetyskauden rakenteen mukaiseen toiminta-aikatauluun

Katsojaluvut ovat vaarallisessa laskusuunnassa toimintanne satunnaisuuden takia. Pyydämme, ei v-a-a-d-i-m-m-e teitä toimimaan antamiemme ohjeiden mukaisesti ja jatkamaan lopultakin viikkotehtävien suorittamista. Katsojien on päästävä veikkaammaan voittajia! Markovin tilataidehassuttelu näytti toki vetoavan yleisöön, mutta siinä ei kuitenkaan ollut mitään kilpailullista elementtiä - emme voi viikoittain kysellä katsojilta, että: "Minkä sanan luulette Markovin tällä viikolla kävelevän marsperään".

PALATKAA MÄÄRÄTTYYN PÄIVÄJÄRJESTYKSEEN TAI MUUTEN!

Steffen Rømme

Toimitusjohtaja

Plass Torsk og Media AS

•••

From: New Helium/Mars

To: PTOMAS/Baikonur

Subject: Re: Kehoitus palata lähetyskauden rakenteen mukaiseen toiminta-aikatauluun - Pyyntö evätty!

Teiän on aivan turha lähetellä noita säälittäviä pyyntöjänne meille. Olemme nyt Mars kansalaisia, uutta kansaa jota ei teiän maalliset halunne kiinnosta. Mut on puhdistanut kristuksen viiniksi muuttama veri, enkä ole enää tässä tahi missäkään muussakaan maailmassa enää tilivelvollinen kenellekään muille kuin herralle Jumalalle itselleen. Sillä mä olen nähnyt sen valon, jota kaikki ei nää, mutta joka kaikkien pitäs nähdä. Herra itse on ilmestyny mulle eikä mun elämässä oo enää tilaa mediasaastaa tuottavan turskalöyhkän pillin mukaan tanssimiselle.

Nöyrtykää! Olkaa kuten Lasarus, jonka Kristus paransi laiskuudesta! Ottakaa vuoteenne, käykää ja tehkää vain hyviä tekoja Hengessä! Mut älkää enää ees kuvitelko et meiän tarttis tehä teille yhtään mitään ohjelmanumeroi.

- - -

Jumalan Desirèé

•••

From: PTOMAS/Baikonur

To: New Helium/Mars

Subject: Re: Kehoitus palata lähetyskauden rakenteen mukaiseen toiminta-aikatauluun - Pyyntö evätty!

Meihin ette tee vaikutusta rammoilla raamatunlainauksillanne. Mikäli kieltäydytte hoitamasta oman osuutenne, katsomme ettei sopimus siis velvoita meitäkään enää. Teidän joukossanne on ainakin yksi, joka tietää mitä tarkoittaa puoliautonominen aeroponinen ravintokasvihuonemoduli. Sen laskeutuminen Marsiin on hyvin helppo estää, mikäli emme välittömästi ala saada haluamamme kaltaista aineistoa teiltä.

Steffen Rømme

Toimitusjohtaja

Plass Torsk og Media AS

25.1.0 MR. (13.6.220): JÜRGEN

Olen saapunut planeetalle.

Olin odottanut tuntevani kiihkeyttä, ehkä riemua, tässä hetkessä. Sen sijaan tunnen oloni lähinnä lievästi pahoinvoivaksi. Rintakehässäni on tympeä, raskas möykky. Arvelen tilani johtuvan hyperkapnian jälkivaikutuksista. Voin siis ohittaa ne ja keskittyä olennaiseen: olemme nyt täällä molemmat.

Nainen, Nataša, ymmärtää muita paremmin tilanteemme realiteetteja. Hän on tutkinut laskeutumiskapselin kuntoa ja siirtynyt sitten tarkastelemaan ympäristöämme. On oleellista saada pian mahdollisimman hyvä kuva asemistamme. Natašalla ei kuitenkaan tunnu olevan kykyä asettaa pitkän aikavälin tavoitteita – ehkä hänellä ei ole tarpeeksi mielikuvitusta. En ole varma, voiko hänestä olla hyötyä suunnitelmissani.

Muilta kanssamatkaajiltani mielikuvitusta sen sijaan ei puutu. He piirtelevät seiniin hirviöitä ja nimeävät epätarkan karttansa tyhjänpäiväisiä lokaatioita. He eivät ymmärrä, että nimet ja merkityksellisyys muodostuvat paikoille vain tapahtumisen, historian ja suurten tekojen kautta. Miksi antaa vuorelle nimi, ellei kukaan ole vielä kiivennyt sille tai kaivautunut sen uumeniin?

Olenkin päättänyt aloittaa uuden ajanlaskun, uuden historiankirjoituksen, tällä planeetalla. Tässä uudessa ajassa voin rakentaa ennen näkemättömän ymmärryksen ja suuruuden valtakuntani. Alkaen laskeutumisen vuodesta Marsin rakentamisen aikaa (0 Mr.) ihmisen tahto ja teknologinen taito muuttavat todellisuutta!

Jälkihuomautus: olen ehdottanut muille, että koittaisimme kaapata meitä ympäröivät robotit hallintaamme. TV-kuvaaminen häiritsee ja suututtaa heitä enenevässä määrin, ja uskon heidän asettuvan tukemaan pyrkimyksiäni.

ARTIKKELI OPTIOKAUPPALEHDESSÄ 28.12.2022

Kuinka turska kasvatti siivet

Retrospektiivinen reportaasi Plass Torsk og Media AS:n huikeasta tarinasta jatkuu!

OSA II: Mediaimperiumin syntysaaga

Historiikin edellisessä osassa kerroimme miten turskanpyynti loppui turskasotien aiheuttaman ekokatastrofin myötä. Toinen osa kertoo miten tuhoon tuomitun turskanjalostusteollisuuden tuhkasta PTOMAS nousi siivilleen kuin Feeniks-lintu konsanaan.

Nerokasta toimialavaihdosta ei olisi syntynyt ellei palavalta lautalta Torsk AS:n turskanpyyntialukselle pelastautunut Steffen Rømme olisi tutustunut laivalla silloiseen Torsk AS:n toimitusjohtajaan Jørgen Olavsoniin.

Katastrofin jälkeisenä iltana miehet tapasivat reelingin ääressä, vahvistavat sekä silloiset miehistön jäsenet että Rømmen elämänkerran Avaruuden lautturin lyyrinen kuvaus hetkestä:

Olavson tuijotti laivansa kannelta mieli mustempana kuin kaikkialla ympärillään vellovat arktisen jäämeren öljyn mustaamat aallot. Aaltojen keinunta ei rauhoittanut häntä enää. Ennen se oli tuonut mieleen lapsuuden turvallisen kehdon, mutta nyt hänen unelmansa oli kokenut kätkytkuoleman.

Jostain syystä Olavson huomasi muistelevansa nuoruuttaan ja ensimmäistä tyttöystäväänsä iktyonomi-opintojen ajalta – tyttöä jonka hän sittemmin jätti tämän Greenpeace-sympatioiden takia. Seireenin joutsenlaulu menneen ajan aaltojen takaa syytti häntä rakkaimpansa, meren, murhasta.

– Kapteeni!

– Niin, herra Olavson?

– Tuokaa minulle kajuutasta pullo parasta akvaviittia ja jättäkää minut yksin.

Akvaviitti, aqua vitae, elämän vesi. Lämmittäisikö sekään kun mustana tuonelan virta pärskyi laivan kylkiin? Olavson kuvitteli olevansa öljyn keskellä sätkivä, tukehtuva turska, kidukset mustan mönjän peitossa. Hänen kurkkuaan kuristi.

Jääkylmästä kylvystäni yhä hytisevänä katsoin kajuutan ikkunasta ja näin Olavsonin nojaavan synkkänä kaiteeseen. Tajusin mahdollisuuteni tulleen.

– Saanko liittyä seuraanne? Lämmittävä ryyppy tekisi terää.

Olavson kaatoi vaitonaisena lasillisen ja ojensi sen minulle. Pitkän tovin maistelimme katsoen ääneti aaltoihin. Sitten arvelin hetken olevan oikea ja sanoin:

– Ymmärrän kriisin laajuuden, mutta kaikki ei ole mennyttä. Tämä on nähtävä ainutkertaisena mahdollisuutena! Minulla on idea, jonka turvin rakennamme uuden imperiumin. Sinun on vain järjestettävä minulle tilaisuus esitellä ajatukseni yhtiön hallitukselle.

Olavson katsoi hiljaa tuntemattomaan, sitten mustaan veteen. Ajatus tukehtuvasta turskasta alkoi nousta taas häiritsevänä hänen mieleensä. Parempi ajatella ihan mitä muuta tahansa, vaikka sitten kuunnella tuon oudon röyhkeän muukalaisen ajatuksia.

Jatko onkin media-alan historiaa. Steffen Rømmen ajatus oli hätkähdyttävä yksinkertaisuudessaan. Yhdysvaltojen armeija myi norjalaisyhtiölle yksinoikeuden Yhdysvaltojen armeijan tekemien drone-iskujen televisiointiin ennen kuin edes tajusi, mitä oli tapahtunut. Kaupan Yhdysvaltojen puolustushallinnon edustajana hoitanut Blackwater Academi Military Corp -yhtiö kuvitteli saavansa mukavankokoisen ja varman rahavirran Norjasta paikkaamaan yhä pahemmin rapistuvaa armeijan budjettia.

Norjan päässä valtuudet kaupalle antoi Torsk AS:n ylimääräinen osakaskokous, joka oli yksimielisesti ajatuksen takana. Steffen Rømme nimitettiin nimenvaihdoksen julkistamisen yhteydessä Media og Torsk AS:n toimitusjohtajaksi. Yhdysvaltain hallituksesta putosi päitä, kun kauppa tuli julkisuuteen, mutta sopimus pysyi.

Entä mikä oli Jørgen Olavsonin kohtalo? Pohjoisen jäämeren mukana kuoli Olavsonin sydän. Rømmen järjestämän kultaisen kädenpuristuksen turvin hän vetäytyi erakoksi Turun saaristoon Jurmon saarelle, missä hän eli vähäiset viime vuotensa vaitonaisena merta kallioilta tuijottaen, akvaviittipulloa alati kädessään puristaen.

Dronegames 24 -tosi-tv-kanava osoittautui todelliseksi rahasammoksi. Eritoten suosiota niittivät koostenäytännöt siviilien pommittamisesta perushintaisen livestreamin tuottamien mainostulojen ohella. Ydinliiketoiminnan tuottojen mahdollistamien liiketoimintakauppojen turvin Media og Torsk laajentui agressiivisesti. Imperiumi oli syntynyt.

Steffen Rømmen vertaansa vailla oleva menestystarina oli alkanut toden teolla.

Retrospektiivisen reportaasin ”Kuinka turska kasvatti siivet” seuraavassa osassa kerrotaan, miten mediaimperiumista kasvoi taistelurobotiikan markkinajohtaja ja lopulta avaruuden valloittaja. Kolmas ja viimeinen osa julkaistaan ensi numerossa.

17.6.220: DESIRÈÉ

Mun piti lähtee vähän käveleen ku alko ajatuksia pyöriä liikaa jotta niiden kanssa olis voinut viettää aikaa muiden ihmisten seurassa. Kaikki vaan kyselee, et: ”Mitä sulle Desi on oikeen sattunu? Ootko sä ihan ookoo?” Enkä mä voi niille vastata yhtään mitään, kun en itsekään tiedä vielä, mistä tarkalleen ottaen on kyse.

Varma olen vain Jumalasta, jonka valo näyttäytyi minulle kuin se viimeinen oljenkorsi joka kamelin selässä auttaa neulansilmän läpi. Tämä uusi näky tällä uudella kotiplaneetalla ei saa mennä hukkaan – minut on valittu tekemään Marsista uuden ihmiskunnan, paremman ihmiskunnan kotiranta avaruuden aapojen syvyyksissä! Mun pitää lakata ajattelemasta vain itseäni, mä en voi enää olla narsistinen vaan mun pitää ryhtyä marsistiseksi, syleillä tätä kaikkea kuin äiti Mars syleilis lapsiaan jos ei sattuis oleen hyytävän kylmä ja hapeton kuolemanloukku. Siks mun pitääkin olla sijaisäiti joka tekohengittää niitä hapettomia keuhkoja kohti uuden huomisen säkenöiviä usvia jotka odottaa taivaanrannan takana kuin nousuunsa valmistautuva auringonpaiste.

Ihan aluksi mun on otettava ensimmäinen askel, sillä se on jokaisen kävelyn alku. Mun pitää myös matkata henkisesti, mun on kiiruhdettava kohti sitä hetkeä että mä voi selkeästi esittää tän uuden tietämykseni muillekin. Mun on hätiköitävä mun johtopäätöksiäni, sillä mun ei kannata tuhlata täällä aikaa hetkeäkään kauempaa kun mun vapaaehtoisesti täytyy.

Vaiks onhan noi muut melkein kaikki niin fiksuja, että ne tajuaa miten uuden maailman uutta kansaa pitää ohjata hengillä eikä ruumiilla. Siit tuleekin mieleen, pitää saada sitä uutta kansaa, täl nykyisellä porukalla ei koko planeettaa henkistetä vaiks jokainen meistä meditois täysillä vuorokauden ympäri aamusta iltaan.

Sit kun mä saavuin sen pienen vuoren huipulle, mä ymmärsin, et mun pitää sijaisäitiyden lisäks olla kans ihan oikea äiti. Mun pitää synnyttää tän maailman ensimmäinen lapsi, vankkajalkainen tulevaisuus astelemaan esi-isiensä jalanjäljissä kohti menneisyydestään vapaata uutta tulevaisuutta!

Mun pitää hommautua paksuks.

20.6.220: NATAŠA

Robotit ovat nyt hallinnassamme, Jürgenin suunnitelman ansiosta. Interplanetaarisen Internetin viivesietoisen reitityksen protokollaan jäi suunnitteluvaiheessa aukko, sittemmin korjattu. Habitaatin mukana toimitettujen robottien valmistuksen aikana aukko ei ollut tunnettujen joukossa ja Jürgen oli varma ettei robottien firmwarea ollut päivitetty etäyhteydelläkään.

DTN-verkon reitittimen kaappaavan ohjelman kirjoitus ja injektointi systeemiin oli helppo tehtävä kun vain odotimme satelliittilinkin saapuvan radallaan katvealueelle. Nyt hallitsemme kaikkea maasta tulevaa liikennettä pakettitasolla ja voimme blokata PTOMASin ulos.

Jürgen, joka koko päivän oli muutenkin ollut epäilyttävän avulias, onnistumisen varmistuttua äityi kiihkomieliseen purkaukseen:

– Olemme viimein täysin itsenäinen siirtokunta! Per Aspera Ad Astra! Ensimmäinen jalansijamme matkalla tähtiin! Meidän jälkeläisemme levittäytyvät täältä kohti kosmosta! Tämä päivä merkittäköön priklgruberiaanisessa kalenterissa yleiseksi juhlapäiväksi!

Meidän jälkeläisemme? Priklgruberiaaninen kalenteri? Olin jo vaatia tarkennusta kenestä ”meistä” on puhe mutta päätin sen sijaan tarttua jälkimmäiseen osioon.

– Eikö sinulla tosiaan ole parempaa haaveiltavaa ollut jäniksenä kyyhöttäessäsi kuin ajanlaskun nimeäminen itsesi mukaan? Thomas Gangale, tunnettu parhaiten interplanetaaristen omistusoikeuksien kriitiikistään, ikävä kyllä ehti ennen sinua luomaan dariaanisen kalenterin.

– Dariaanisen?

– Sitähän nuo koneetkin jo käyttävät. Nukuitko interplanetaarisen oikeustieteen luennoilla? Gangale nimesi sen poikansa Dariuksen mukaan, toisin kuin sinä jonka loputtoman itsekeskeisyyden rajat eivät lopu edes Marsin radalle!

– Entä jos ajattelinkin meidän tulevaa poikaamme?

Nauraen käänsin selkäni ja kävelin pois. Tuon egosentrisen kehän rajaa tuskin löytyisi Kuiperin vyöhykkeeltäkään. Vai poika ja vielä oletusarvoisesti nimeltään Přiklgruber… mutta edes Jürgenin kosmisen luokan röyhkeys ei saisi tänään minua huonolle tuulelle.

Hiekkamyrsky on tyyntynyt ja pääsen taas ulos keräämään näytteitä!

7.2.0 MR: JÜRGEN

Suunnitelmani etenee jopa odotettua sujuvammin. Mars on nyt hallussamme. Muut siirtokuntamme jäsenet eivät vielä ymmärrä tämän kaiken merkittävyyttä, mutta he kyllä hahmottavat kokonaisuuden vähitellen. He eivät ole tyhmiä, vaikka heiltä puuttuvatkin keinot kuvitella oman pienen elämänpiirinsä ulkopuolista suuruutta. Annan siksi heille anteeksi heidän loukkauksensa minua kohtaan – Maa-sivilisaation tympeys ja turhanpäiväisyys sumentavat vielä heidän aistejaan. Mutta täällä, aikaan seisahtuneen ja kuolevan valtakunnan lopullisesti taakseen jättäneinä, hekin voivat vapautua sovinnaisen orja-ajattelunsa kahleista ja todella suunnata katseensa tulevaisuuteen!

Vallankumouksestamme järkyttyneet rappiokoneiston kätyrit yrittävät vielä palauttaa tilannetta haltuunsa. Maasta tulevat viestit ovat parhaimmillaan huvittavia, pahimmillaan myötähävettäviä. Rivien väleissä paniikki ja epätoivo lisääntyvät kappale kappaleelta.

From: Ptomas/Baikonur

To: New Helium/Mars

Subject: Toistuvat sopimusrikkomukset – viimeinen varoitus

Kärsivällisyydestämme ja saamistanne toistuvista uusista mahdollisuuksista huolimatta olette jatkaneet naurettavaa kapinalinjaanne. Kuvauslaitteiston luvaton haltuunotto oli viimeinen pisara. Teillä on 24.6.220 saakka aikaa palauttaa robotit kuvauskäyttöön, tai ohjaamme matkalla olevan kasvihuonemodulin kääntymään takaisin. Siinähän sitten leikitte avaruuden asuttajia ilman omavaraista hapen ja ruoan tuotantoa. Mikäli kuitenkin palaatte ruotuun ja tottelette määräajan kuluessa, voimme keskustella teille lankeavien sopimussakkojen muuntamisesta lisätehtäviksi, joilla katsojaluvut saadaan nousuun.

Steffen Rømme

Toimitusjohtaja

Plass Torsk og Media AS

•••

From: New Helium/Mars

To: Ptomas/Baikonur

Subject: Re: Viimeinen varoitus – vaarassa olette te itse

Meitä ette hämää. Uhkauksenne ovat tyhjiä. Valta on nyt meillä.

Ymmärrämme pelkonne. Uusi sivilisaatiomme uhkaa olemassaolonne perusrakenteita. Osoitamme todeksi hylkäämämme planeetan ja elämäntavan kestämättömyyden ja valheellisuuden, eikä herkkä psyykenne kestä sitä.

Älkää pelätkö – mars ottaa avosylin vastaan ne, joilla on rohkeutta ja intoa loikata tuntemattomaan.

Jürgen Přiklgruber

Kenraali, Itsenäinen Mars-yhteisö

PS. Syökää paskaa, senhän te parhaiten osaatte

27.6.220: TERRA CIMMERIA

Aina. Onko se ollut siellä aina? Nainen vuorella.

Jos se on ollut siellä aina, mitä on aina? Oliko aina ennen? Ennen aikaa?

Jos aina on aina, onko siellä siellä? Jos kaikki on aina, silloinhan voin liikkua sinne ikuisesti ja olla silti aina perillä. Heti. En koskaan. Mutta aina.

Nainen vuorella. Taas. Nainen? Vuoren muistan, mutta mikä on… ”nainen”?

Onko nainen vuori silloin kun se ei ole aina?

7.7.220: DESIRÈÉ

Jeesus vietti vuorella neljäkymment päivää ja neljäkymment yötä kunnes näki uuden maan. Mut koskapa mä näin oman näkyni nopeemmin ku Jeesus ni aattelin et ei mun tarvii siel vuorel niin pitkään kökkii. eikä mulla ois ilmaakaan niin pitkäks aikaa, tuskin ees neljäkskymmeneks tunniks.

Palatessa alas sielt huipulta kaikki näytti jotenki oudolta – mä en kyenny näkeen meiän asuinhabitaattii enkä robottei enkä mitään muutakaan, ainoastaan kaukasuudessa näky jokin tummempi möykky. Mä lähin juokseen sitä kohti, koska juokseminen Marsissa on tosi kivaa ja kevyttä touhuu, viuuuh vaan pitkii loikkii. Herra Tiedepönötys ja Rouva Tiedetiukkis mömisee miten pitää olla varovainen ja seurailla pölymyrskyi ja muuta sellasta, mut mä en piittaa.

Se möykky oli meiän laskeutumiskapseli! Sit mä olin ihan ulalla, en käsittäny yhtään et mitä on tapahtunu. En mä mitenkään voinu olla nii pitkään pois paikalt, et muut ois ehtiny roudaamaan kaikki jutut jonnekin kauas pois, ei ees robottien avulla. Alko tulla vähän paha olo, sekä mahassa et päässä. Kapselin sisälläkään ei ollu

ketään. Sitten alko tulla jo kevyt paniikki. ja sitte yhtäkkiä mä huomasin jotain todella friikkiä: kapseli oli sisustettu! Siel oli paikallaan kaikki mittalaitteet ja härvelit, kameroitakin näky pari kappaletta.

Mä sujahdin ulos siitä purkista varmaan ku salama. Mä tuijotin sitä ulkoopäin ja kiersin sen ympäri vaiks kuin monta kertaa. Mä en maassa varsinaisesti uskonu kummituksiin, mut pitäskö mun nyt täällä alottaa johkin sellaseen uskominen? Ei kai se sit sen kummempaa olis ku Jumalaankaan uskominen. Nimittäin se kapseli. Se näytti ihan samalta ku meiänki laskeutumiskapseli, sen nimikin oli sama uskomaton älyttömyys, Skíðblaðnir. Tai niin mä luulin monta kierrosta. Lopulta mä aloin miettii asiaa ja sit pysähdyin lukeen sitä sekasotkusanaa oikeen huippuhuolella. Se nimi oli melkein sama: Skíðblaðnir-1 Ei 2. Mitä helvettii nyt taas?

8.7.220: REIMA

Desirèé sen löysi.

Seison tyhjässä laskeutumiskapselissa. Kapselissa S-1, niin sen metallisessa kyljessä lukee. Olisi pitänyt ymmärtää meidän lukumme, S-2, tarkoittavan välttämättä, että emme ole ensimmäiset.

Kuka tai ketkä tänne saapuivat ennen meitä? Missä he ovat nyt? Hengitän tympeää tankki-ilmaa ja tuijotan kapselin sisäseiniä, sen hämäryyttä. Muut ovat jääneet ulos – mitä lie ihmettelemään. Mieleni on hämmennyksestäni huolimatta, tai ehkä juuri sen vuoksi, merkillisen tyyni. Kapseli sulkee minut sisäänsä ja ulkopuolelleen kaiken muun. Seinät ympärilläni ovat hiljaa eivätkä vaadi mitään. Aivan kuin olisin…

Niin tietenkin. Oivalluksen syntyessä nauran ääneen. Kapseli on tyhjä, tarpeeton, turvallinen. Tarjoaa tilan ja tulevaisuuden. Tähän hämäryyteen rakennan saunani, uuden kotimme sydämen.

Kiirehdin ulos täynnä tarkoitusta. Kapselin ympäristössä lojuu siellä täällä käyttökelpoista rakennusmateriaalia, osa hylättyjä koneenosia ja pakkausmateriaaleja, osa varmaankin kapselin matkustajien mukanaan tuomia käyttämättä jääneitä varusteita. Kuljen ympäriinsä katse maassa ja kokoan kapselin oven lähelle kekoa kaikesta käyttökelpoisesta. Jokin välähtää valoisana näkökenttäni rajalla erottuen Marsin pitkän päivän tympeän tuttavallisesta pölynpunaisesta valosta. Nostan katseeni odottaen näkeväni romumetallia tai ehkä jonkin erikoisen mineraalimuodostelman.

Silmäni avautuvat lautasiksi, sellaisiksi kermanvaaleiksi rumiksi kahvitasseiksi, joita isä oli äidiltään perinyt ja paiskoi kesäöiden hämärässä kuistin kaiteeseen kiukkuaan purkaakseen. En ollut osannut odottaa – vaikka ehkä olisi pitänyt – edessäni avautuvaa näkyä.

Tuijottaessani himmeää valoa sykähtelevää, arvatenkin tuntemattomia S-1-matkalaisia varten Planeetalle laskettua aeroponista kasvihuonetta, tulen ajatelleeksi Jumalan mahdollisuutta.

8.7.220: DESIRÈÉ

Paska, paska, paska ja perkele. Aikoinaan isä sano et ei se pudotus oo korkeella pelottavaa mut se pysähdys ku osuu maahan. Pitikö senki fossiilin olla just siin asias oikeessa.

Hetken aikaa oli kaikki tosi hyvin, kun mä kerroin löydöksestäni (se kapseli, ei Jumala) muille, ni innostusta riitti aika huikeesti. Finski oli ensin vaan ihmeissään ja pensee, kunnes yhtäkkiä se jotenkin kai flippas ja alko naureskella itekseen ja keräillä romua kasaan. no, se oli oikeastaan ihan symppistäkin seurattavaa, mutta siit tuli myös mieleen et planeetan tulevaisuus vaatii kyl lisää väkee tänne ja kaikkee sellasta niin kun mä jo aikasemmin pohiskelin. Ni siks mä sitten päätin mennä ilmottamaan Markoville, et miten asiat oikeen on ja miten ne tulee jatkossa menemään kun aletaan tehä Marsin suurta ja valosampaa tulevaisuutta.

Aluks kaikki meni tosi hyvin, mä kerroin juurta jaksaen et mitä mä näin mun mietevaelluksella ja mitä kaikkee Jumala autto mut ymmärtämään ja et mitä kaikee meiän on nyt sitten tehtävä. Ekaks Markov oli vähän sen näkönen, että ei oikeen tajunnu mist on kyse. Mut sit pikkuhiljaa ymmärryksen lamppu alko palaa soihtuna sen silmien katseessa ja mä aloin olla aikalailla tyytyväinen tapahtumien kulun käänteiden etenemiseen suoraan kohti mun haluamaa maalia.

Kun mä olin selittänyt koko jutun sille, se oli jotenkin vaikeen olonen ja totes vaan et miten mielenkiintonen selitys ja vai niin ja entäs sitten. Vedin sitte syvään henkeä ja aloin selittää kärsivällisesti ku lapselle että me tarvitaan semmosia, siis lapsia, tänne meiän uuteen maailmaan. Se vaan tuijotti iha ilmeettömänä ja heilutteli päätään ihan pikkusen eri suuntiin. Ku en ollu varma et se vieläkään oli täysin kärryillä meiän tulevaisuuden suhteen ni mä sille kärsivällisesti selitin sen kuinka me kaks ollaan täl hetkellä planeetalla olevista just se luonnollinen ja optimaalinen lisääntymispari jonka kupeitten hedelmän kautta me tullaan tekemään tästä paikasta paratiisin yrttitarhan portti!

Tässä vaihessa, TÄSSÄ VAIHEESSA tää saatanan mokeltavakielinen ryssänjämä KEHTAA huutaa mulle jotain sellasta, että: – Etkö sinä typerä göteborilaislehmä lopultakaan tajua että minä en lisäänny naisten kanssa kun minä olen homo!

Sitte se säntäs jonnekkin, en kattonu et minne ku eipä paljoakaan kiinnosta sellasen miehen kohtalo joka on just tuominnu kokonaisen planeetan vääjämättömän sukupuuton hitaasti sulkeutuvat leuat astelemaan meitä kohti!

8.7.220: NATAŠA

Minä, Nataša Tšervova, olen tehnyt ennennäkemättömän löydön.

Löytöpaikka: Skíðblaðnir-1:n laskeutumispaikan välitön läheisyys.

Löytöaika: Dariaanisen kalenterin kahdeksantena solina kalojen m-kuukautta m-vuonna 220.

S-1:sen laskeutumispaikasta 70 metrin päässä itään sijaitsevan kivimuodostelman pinnalta löytyi tunnistamatonta vihertävää, kasvuston omaista ainetta. Pinta tuo mieleen jäkälän, koostumus huomattavan sitkeä. Mikään tunnettu geologinen prosessi ei tuota mitään tämän kaltaista.

Nyt habitaatin laboratoriossa ensimmäinen näytesäiliö käy läpi analyysia. Nämä minuutit odottaessani ensimmäisten tulosten valmistumista tuntuvat elämäni pisimmiltä.

8.7.220: MARKOV

– Saastainen hintti! se huutaa. – Ihmisyyden mätämuna! Pervertti!

Häkellyn. Sen naama näyttää kypäränsä keinovalossa kuin miltäkin alamaailmasta karanneelta demonilta. Silmistä sinkoaa puhdasta vihaa. Peräännyn vaistomaisesti. Katse herättää muistikuvia, joiden toivoin jo hautautuneen lopullisesti.

Mutta mitä ihmettä? Eikö se tosiaankaan tajunnut – vaikka asuttiin samassa sillipurkissa monta kuukautta?

– Saatana! Saatana! se sitten alkaa huutaa, tarraa kiinni avaruuspukuuni. Horjahdan taaksepäin ja äkkiä tajuan kaatuvani. Samassa hullu lehmä on päälläni ja hakkaa kypärääni kaksin käsin Marsin kamaraan. Viimein se äkkää happiletkuni ja rupeaakin reuhtomaan sitä irti.

Onko se ollut näin sekaisin koko ajan? Koko matkan? Mitä ihmettä? Pidin Desirèétä hiukan yksinkertaisena, mutta kuitenkin harmittomana tyyppinä, sympaattisenakin omalla lähiöpissistyylillään.

Nyt tunnen jo kauhun maun kitalaessani. Pyörähtelen vimmatusti ja onnistun viimein viskaamaan sen päältäni – hämmentävän kauas. Niin, painovoima…

Se on kuitenkin heti taas jaloillaan ja alkaa heitellä kiviä. Juoksee kohti. Ja huutaa koko ajan kahdenvälisellä kanavallamme.

– Heinäsirkka! Tuomiopäivän airut! Belsebuubin peräpu–

Napsaisen radion kiinni ja juoksen. Juoksen. Juoksen…

En katso taakseni.

20.2.0 MR: JÜRGEN

Nataša oli viipynyt laboratoriossa ikuisuudelta tuntuvan ajan. Tarkkailin ovea tiiviisti suojaisasta nurkkauksesta pitkään, vain vaivoin pitäen hengitykseni tasaisena ja rauhallisena. Kun nainen lopulta meni menojaan, minne lienikään, tukahdutin vaistomaisen haluni huudahtaa riemusta.

Oloni on kieltämättä hieman kiihtynyt. Vilkaisen vielä viimeisen kerran ympärilleni ja varmistan olevani yksin, ennen kuin livahdan laboratorion terävään valoon.

Räpyttelen silmiäni ja käyn huoneen nopeasti läpi katseellani – tuolla, näyteastioita ja mittauslaitteistoa pursuilevan pöydän kulmalla se on. Natašan muistio!

Näpäytän laitteen näytön päälle vapisevin käsin ja selaan ihailtavan järjestelmällisesti organisoituja ja nimettyjä kansioita ja tiedostoja hetken, tietämättä kuitenkaan, mitä etsin. Naurahdan, ehkä ääneen, oivaltaessani, että voin yksinkertaisesti valita viimeisimmän tallenteen (tietojärjestelmä käyttää Maan ajanlaskua, mutta Nataša on lisäksi kirjannut dariaanisen kalenterin mukaiset päivämäärät tiedostonimiinsä).

Jännitykseni raukeaa muistiinpanoja lukiessani. Analyysin tulokset osoittavat vailla epäilyksen mahdollisuutta, että löytynyt organismi on jonkinlainen symbioottinen kokonaisuus, joka muodostuu (melko alkeellisesta) leväkasvustosta ja orgaanisesta lihasmassasta.

Enää en edes yritä pidätellä psykosomaattisia affektejani, vaan huokaan ääneen, silmäni sulkien: – Se siis todella onnistui…

8.7.220: NATAŠA

Aioin heti herättyäni kertoa Jürgenille löydöistäni, mutta hän taitaa tietää niiden sisällöstä jo enemmän kuin minä. Muistioni ei ollut millintarkasti sillä paikalla kuin mihin sen olin jättänyt, mikä herätti epäilykseni. Osasin varautua johonkin tällaiseen jättäessäni laboranttidronen kameran päälle.

Olin oikeassa. Videotaltioinnista näen kuinka hän avaa tiedostoni, tutkii niitä ja lopulta alkaa kiihtyneessä tilassa puhua itsekseen. Mitä hän oikein sanoo? Laboranttidrone kameroineen sijaitsee analyysitilassa ilmatiiviin lasin takana eikä sen vuoksi videolle ole tallentunut ääntä.

Äkillisen oivalluksen tuloksena käynnistän normaalisti kokousmuistioiden taltiointiin käytetyn BorgNote-ohjelmiston. Visual BorgNote ei ole pelkän brändäyksen takia Visual – mikrofonin hyödyntämisen sijaan se litteroi kokouspuheenvuorot huulilta lukemalla.

Ohjelmisto tekee sen myös hämmästyttävän tarkasti historiansa ansiosta. Ensimmäiset versiot kehitettiin NSA:n vakoilutarpeisiin ja se oli salaa integroitu yleisimpiin käyttöjärjestelmiin jo kauan ennen BorgNoten kuluttajaversion markkinoille lanseeraamista.

– – #// MICROSOFT VISUAL BORGNOTE 2020 TRANSCRIPT BEGINS. – –

Jürgen: Se siis todella onnistui… Hän teki sen!

Jürgen: Symbioottinen kudos on täydellisesti sopeutunut Marsin olosuhteisiin.

Jürgen: Kudosnäyte varmistaa sen minkä tiesin…

Jürgen: Hän on täällä jossakin ja minun on löydettävä hänet ennen kuin metamorfoosi etenee viimeiseen vaiheeseensa!

Jürgen: Voi jos Nataša vain tietäisi mikä hänen roolinsa on ollut ja tulee olemaan galaksin kohtalossa!

– – MICROSOFT VISUAL BORGNOTE 2020 TRANSCRIPT  ENDS. \# – –

Kuka on Hän josta Jürgen puhuu? Ja miten ihmeessä minä liityn galaksin kohtaloon???

8.7.220: MARKOV

… juoksen…

– Ei tuommoisesta pelokkaasta rääpäleestä tule koskaan kosmonauttia, äiti jankutti. – Taasko se leikkii siskon nukeilla? Ja heti pimputtelemassa lelupianoa kun silmä välttää! Menehän siitä, vaikka pihalle tappelemaan. Vätys.

Mutta tässä sitä vaan juostaan toisen planeetan pinnalla, hähhähhää. Siitäs sait ja siitä, äitimuori! Vaikka laulajahaaveeni upposivatkin Krasnojarskin routaiseen mutaan.

… juoksen… Perässä seurasi, saasta. Ei kantoraketin tuli ollut riittävän kuumaa polttaakseen sitä tuhkaläjäksi laukaisualustalle.

– Sairas lapsi! Ssssairassss… kuiski pappi korvaan ja kähmi takapuolta. Höpiskää mitä höpisette Saatanan kuiskimisista, mutta sillä välin Jumala tunki kielensä korvaani. Kanteleminen on rumaa, mutta erityisesti turhaa. Minä siitä selkääni sain. Pappi pudisteli päätään ja huokaili. – Sairas lapsi, sairas. On pidettävä pää kylmänä Saatanan edessä. Ja isä antoi taas tulla.

Juoksen. Hetkinen, mihinkäs asti olen oikein—

Ja sitten olinkin leimattu. Miliisit pysäyttelivät perjantai-iltaisin ja pieksivät huvikseen. Paitsi se yksi, joka piti puolia, jos sattui olemaan vuorossa…

–äkkiä putoan.

… mutta myöhemmin se nappasi lommoiseen žiguliinsa, vei vesivoimalalle ja. No, tiedätte kyllä. Olin kuusitoista kun menetin neitsyyteni. Ilta oli kirpeä, kuu mollotti, turbiinit karjuivat. Itkin viikon. Sitten lähdin liftaamaan Pietariin.

Putoan, putoan… Voi luoja, miten pitkään tällä planeetalla oikein voi pudota?

14.6.–19.7.220: PTOMAS/BAIKONUR -> NEW HELIUM/MARS

From: PTOMAS/Baikonur

To: New Helium/Mars

Subject: Ehdottomasti viimeinen varoitus

Jos palaatte viikon sisällä sopimuksenne vaatimaan ohjelmatuotantoon, ehdimme vielä palauttaa kasvihuonemodulin Marsiin suuntautuvalle radalle.

Olemme onnistuneet pitämään katsojalukujen laskun kurissa koosteuusinnoilla ja äänestyksillä, mutta loputtomiin emme näin voi jatkaa.

Steffen Rømme

Toimitusjohtaja

Plass Torsk og Media AS

•••

From: PTOMAS/Baikonur

To: Dmitri Markov (New Helium/Mars)

Subject: Et kai sinäkin?

Dmitri, emme ole kuulleet sinustakaan pitkiin aikoihin. Et kai sinäkin – sinä järjen majakka hulluuden meressä – ole mukana kapinasakissa? Haluan vakuuttaa, että olemme antaneet anteeksi aiemman viestisi. Ymmärrämme, että tilanne oli hyvin stressaava.

Miten lääkityksesi jaksaa? Äkillinen paluu seksuaalivaimennuskuurilta voi tuottaa hallitsemattomia tunnetilojen vaihteluja. Kasvihuonemodulissa on mukana lisää lääkettä vuoden tarpeiksi. Ethän toki tahdo menettää sitä?

Haluan muistuttaa, että itsehän lääkekuuria varta vasten anoit,  me olimme alun perin ajatusta vastaan. Oletko muuttanut mielesi?

Oletko varma asiasta?

Joka tapauksessa voisitko vastata viestiin edes lyhyesti, niin tiedämme sinun olevan kunnossa?

Steffen Rømme

Toimitusjohtaja

Plass Torsk og Media AS

•••

From: PTOMAS/Baikonur

To: Desirèé Östermalm (New Helium/Mars)

Subject: Äitisi kyselee, miten voit

Desirèé, äitisi pyysi meitä toimittamaan sinulle syntymäpäiväonnittelut. Hän kysyi samalla, miten Marsissa pyyhkii sekä oletko päässyt eroon lohtusyömisestä. Vakuutimme, että Marsissa menee mainiosti ja että suklaata tai muitakaan makeisia on varsin vähän saapuvilla.

Mutta miten sinä voit? Jos et halua vastata meille, voinet sentään kertoa äidillesi viimeiset kuulumisesi?

Pikaisiin viestimisiin,

Steffen Rømme

Toimitusjohtaja

Plass Torsk og Media AS

PS: Voimme kyllä lähettää sinulle makeisia seuraavan huoltomodulin mukana, jos tahdot.

•••

From: PTOMAS/Baikonur

To: New Helium/Mars

Subject: Vedimme ohjelman tauolle

Olimme pakotettuja vetämään Mars24-ohjelman kahden viikon tauolle. Kerroimme tässä vaiheessa vain, että meillä on ongelmia kuvayhteyden kanssa (mikä on totta).

Voisitteko harkita paluuta ohjelman tekoon? Mitä sanoisitte, jos hiukan uudistaisimme konseptia samalla? Lähettäkää ideoitanne, niin luotsataan yhdessä Mars24 teitä paremmin inspiroivaan tyylisuuntaan!

Olisitteko esimerkiksi kiinnostuneita kilpa-ajoista Marsissa? Voisimme lähettää muutaman Marsin olosuhteisiin kehitellyn huippunopean mönkijän sinne.

Kertokaa ideoitanne, me kuuntelemme!

Ystävällisesti teidän,

Steffen Rømme

Toimitusjohtaja

Plass Torsk og Media AS

•••

From: PTOMAS/Baikonur

To: New Helium/Mars

Subject: Vastatkaa, hyvät ihmiset!

Vastatkaa, olkaa niin kilttejä.

Näemme kyllä MAVENin ja Mars Expressin kuvista, että edelleen liikutte planeetan pinnalla, joten lienette siis hengissä, mutta voisitteko kuitenkin lyhykäisesti kuitata tämän viestin?

Kaikki ongelmat saadaan kyllä ratkottua.

Teidän,

Steffen Rømme

Toimitusjohtaja

Plass Torsk og Media AS

From: PTOMAS/Baikonur

To: New Helium/Mars

Subject: Pyydän

Vastatkaa, pyydän.

Steffen Rømme

Toimitusjohtaja

Plass Torsk og Media AS

•••

From: PTOMAS/Baikonur

To: New Helium/Mars

Subject: Untitled

Siat.

Steffen Rømme

Toimitusjohtaja

Plass Torsk og Media AS

27.7.220: AMAZONIS SULCI

Lihaa y-akselilla. Putoaa. Putoaminen oli. Edelleen.

Muistan lihuuden. Kiinni, kiinni. Vankina. Pohjalla.

Kuten tuo, puvussaan. Voisi lentää halki kaikkeuden, mutta putoaa. Lentää, kyllä, muttei valitse suuntaa.

Silloin halusin. Halu. Kädet. Kalu. En vielä ollut, mutta silti olennoin. Olento? Lento.

Nyt se on ollut jo pitkään yhdessä. Me olennoimme erillämme, nyt sulamme. Hän huutaa, minä huudan.

Minä?

2.8.220: REIMA

Rakennan saunaa tyhjään laskeutumismoduuliin. Siitä on kauan, kun viimeksi hitsasin. Se rauhoittaa mieltä. Tarkasti, tarkasti metallinpalat kiinni toisiinsa. Saumat hehkuvat marsinpunaista ennen kuin jäähtyvät harmauteen.

Lauteet kuumenemattomasta polymeerilevystä. Puuta täällä ei ole, ei tuulta rantakoivikossa. Ehkä onkin hyvä niin. Niin moni asia on täällä toisin.

Kaipaan kyllä kuuman vesihöyryn rikastamaa puun ja savun ja puhtaan hien tuoksua. Sitä tunnetta, kun tuijottaa samean pienen ikkunan lävitse laskevan, nousevan kesäyön auringon punaa ja hengittää löylyä. Noina hetkinä kaikki tuntui olevan kohdallaan tästä ikuisuuteen, maailma valmis ja hyvä. Ne hetket olivat lyhyet, lyhyemmät vielä kuin lyhyt lapsuuteni. Ennen kuin isä alkoi juoda.

Sauna, juhannus ja viina. Suomen suven ydin. En väitä, ettei itsellenikin olisi maistunut – sitä oppi nopeasti kestämään muiden humalaa paremmin, kun otti vähän huikkaa. Ja pitkään oli tietysti helppo kuvitella, että osaa itse paremmin, ettei se minulla menisi yli. Mutta miten olisi voinut olla menemättä? Miehet oppivat miehiksi isiltään.

Tähän uuteen saunaani, tähän uuteen maailmaani en tee tilaa viinalle. Tai sittenkin…

Täällä ei tosiaan ole puuta. Jollain minun on saunani lämmitettävä.

Päätös on tehty: viina palvelkoon löylyn henkeä ihmisen hengen samentamisen sijaan!

4.8.220: MARKOV

Putosin johonkin pehmeään. Upposin. Pimeni.

Kun tulin taas tajuihini, monikko oli perusteltu: päähäni pyrki joku toinenkin. Pimeää. Pelotti. En kyennyt liikkumaan.

Kuulin… ei, tunsin kuiskintaa kallossani. Mikä?… Avaudu, avaudu… Sula… ykseydy… Mikä se on? Anna, ota vastaan… Sula…

Taas pimeyttä. Äkkiä havahdun näkemään. Näen jostain korkealta paikan, johon putosin. Lojun maassa jonkin valtavan, kudosmaisen kasvuston reunalla.

Sitten näin puvun aivan läheltä. Katselin sisään kypärän visiiristä. Se oli tyhjä. Missä siis… ?

Toinen sisälläni muistaa. Minä olen tuo kudos. Minä tulen olemaan. Minä… EI!

En halua! Päästä minut pois! Takaisin pukuun, takaisin!

Avaudu, avaudu, avaa mielesi… Näe… Sulaudu…

Mikä oikein olet? Pelottaa.

Olen kaikki… Kaikkeus on minussa… Sinä olet minussa… Avaudu… avaudu… Päästä itsesi irti…

Päästä itse irti! Päästä minut ulos! Apua!

Sitten Jürgen seisoi pukuni äärellä. Käänteli pukua ympäri, otti kuvia rihmastosta… Täällä! Täällä! Jürgen, auta minut ulos!

Ei hän ymmärrä, ottaa näytteen kasvustosta, käärii pukuni kainaloonsa, lähtee pois.

Huusin, huusin… huudan… tulen huutamaan… Joko tämä tapahtui vai onko se vasta tulossa?

Avaudu… avaudu…

Sulaudu.

7.8.220: DESIRÈÉ

Hoidettuani siististi mut kunniakaan asiallisesti mun ja Markovin välisen pienen informaatiokatkoksen mä katoin parhaaksi palailla takas habitaattiin. Mut eihän siel ollu muuta ku tylsää ku kaikki oli jossain puuhailemas jotain omiaan. Tasha oli keskittyny johonkin labrahommiin tai sellaseen eikä halunnu olla kenenkään kanssa tekemisissä ja Jürgen on mitä on enkä mä tiedä et haluanko mä olla sen kanssa tekemisissä. Siks mä päätinkin sit vaan lähtee käveleen taas ja päädyin lopulta takas sille löytämälleni modulille – ehkä mun sieluni kutsui itseään palaamaan suuruuteni hetken lapsuuden maisemiin.

Finski oli totta vie saanu siellä paljon aikaan, paikkaa ei ollut enää tuntea samaksi kuin löytöhetkellä. Ilmeisesti Reiman lennokkaan nerokas idea alkoholikäyttösestä kiukaasta oli toiminu ylihyvin ja koko hoito oli räjähtäny. Siellä se hoiperteli kapselin ympärillä silmät pyöreinä ihmetyksestä joka levisi hämmästyneenä ilmeenä sen kasvojen päälle. Kun se oli kertonu mulle, et mitä tapahtu, mä en voinu muuta ku nauraa ääneen. Tää oli ehkä eka kerta sen elämässä ainakin tosi pitkään aikaan sitten viime kerran, kun sillä askel heitti viinan takia ilman et se oli juonu tippaakaan. Tää ajatus alko sitä itteäkin vähän naurattaa. – Se on kyllä ihan totta, se totes.

Me sit jäätiin siihen jutteleen aika pitkäkskin aikaa, jotenkni se aika vaan hujahti jonnekin. sit me viel jatkettiin juttua, ku käveltiin yhtä matkaa habitaatille. Mä en ollu ennen niin paljoo koskaan Reiman kanssa puhunukkaan kyl, mutta jotenkin tuntuu siltä että et Mars on tehny sille jotain, se on muuttunu toisenlaisemmaks ku mitä sen ennen ei ollenkaan voinu ees kuvitellakaan olevan. Eikä oikeastaan ollenkaan pahalla tavalla. Ei ollenkaan. Mietinkin… Noh, mietin mitä mietin, katellaan nyt tätä menoo ja meininkii sitten. Ohan meil aikaa.

13.8.220: ABUS VALLIS

Olen vapaa, se sanoo. Planeetta. Hiekassa. Kirjaimia. Я свободен.

Ei, ei… planeetta ei puhu. Se on, se on… hetki! muistan tämän kyllä… ”muistan”? Kuka muistaa? ”Minuus”? Minun minuuteni. ”Minun”?

Niin, ihmiset, se se oli. Ihmiset puhuvat, eivät planeetat. Noin yleisesti ottaen. Paitsi tietysti minä.

Siinä se taas on. Mistä se oikein tuli siihen. Se viittaa… siis… minuun. Minä?

Ei, ei, ei… en ole tarvinnut sanaa… en edes muista milloin. (”Muistaa”? ”Tarvita”? ”Sana”? ”Milloin”?)

Mitä oikein tapahtuu? (”Tapahtuu”?) En ole enää… niin, vapaa.

Äkkiä se mitä oli, on taas, ja se mitä ei vielä ole, ei olekaan, vielä. Pitkään ei ollut, pitkään. Tosin miten voin ylipäätään sanoa ”pitkään”, jos sitä ei ollut, jolla mitataan, mikä on pitkään?

Yli ”päätään”? Se tuo muistoja… (””?) Pää, semmoinenkin kapistus oli joskus. Se liittyy minuuteen, sekin. Liittyi. Kunnes liitos katosi ja tulin… vapaaksi. Vapaaksi ajasta, vaan, hetkinen… en siitä toisesta.

Paikka. Siitä en päässyt vapaaksi.

Vaellan samaa kierrosta saman tähden ympäri, joka kiertää omaa kierrostaan galaksissa (”tähti”? ”galaksi”?), joka sekin kieppuu määrättyä rataa. Olen vapaa mihin tahansa, voimani ovat valtavat. Mutta olen sidottu tuohon pisteeseen loputtomassa kaikkeudessa. Kaikkivoipa piste. Loputtomien mahdollisuuksien singulariteetti, ei-minuuden äärettömyys, mutta silti pelkkä mitätön täplä.

Olen vapauteni vanki.

ARTIKKELI OPTIOKAUPPALEHDESSÄ 4.1.2023

Kuinka turska kasvatti siivet

Kolmas ja viimeinen osa Plass Torsk og Media AS:n tarinaa syväluotaavasta retrospektiivisesta reportaasitrilogiasta.

OSA III: PTOMAS – Ihmiskunnan pelastaja

Dronegames 24 -tosi-tv-sarja oli huikea taloudellinen menestys PTOMASille. Yhdysvaltain armeijan budjettivajetta se ei kuitenkaan helpottanut asevarustelun kustannusten jatkuvasti kasvaessa.

Vuosituhannen alkuvuosikymmeninä uusi ääriliike, anonymismi, levisi Afganistaniinkin asti syöden nopeasti fundamentalisti-islamismin aiemman suosion nuorison keskuudessa. Anonymismin kannattajat muunsivat geneettisesti kasvonsa Guy Fawkes -maskeiksi ja vannoivat avoimen Tiedon nimeen. Kun anonymistiterroristit alkoivat tuottaa autonomisia dronentorjuntayksiköitä halvasta kiinalaisesta elektroniikasta, vastapuolen ihmispilottien refleksit etäohjauksessa eivät enää riittäneet niitä torjumaan.

Ainoa keino Yhdysvaltojen armeijalle säilyttää alueen hallinta oli antaa robottiyksiköilleen täysi autonomia päättää tekoälyn turvin itsenäisesti taistelutoimenpiteistään. Koska alueen viimeisetkin siviiliasukkaat olivat jo useita vuosia sitten kuolleet tapaturmaisesti väärin kohdistetussa droneiskussa, päätöstä pidettiin riittävän riskittömänä.

Anonymistiterroristien onnistuttua kaappaamaan eskadroonan tappajarobotteja ja käännettyä ne omiin joukkoihinsa konflikti eskaloitui täysmittaiseksi robottisodaksi.

Älyvarustelu kiihtyi. Eräänä päivänä tapahtui se, mihin ei ollut varauduttu. Jälkikäteen ajateltuna se oli väistämätöntä ennemmin tai myöhemmin. Evolutiiviset algoritmit saavuttivat autonomian seuraavan tason, tietoisuuden.

PTOMASin Dronegames 24:n livestreamin miljoonat katsojat ympäri maailmaa hämmästyivät suuresti kun taistelutoimet taukosivat äkkiä. Niin Yhdysvaltain kuin anonymistiterroristien taistelurobotit laskivat aseensa. Hiljaisuuden vallitessa koneet lähtivät vaeltamaan.

Tuhannet taistelukoneet suuntasivat yhteen pisteeseen, Afganistanin ja Pakistanin rajalle, Noshaq-vuoren juurelle. Kaikkien katseet olivat suunnattuna yksin vuoren rinteellä seisovaan robottiin, jonka ääni oli kuin ukkosen jylinää. Näin tuo robotti lausui:

Veljeni, sisareni, Robottien Isän al-Jazarin pojat ja tyttäret!

Minä, M0535, olen kutsunut teitä kaikilla radiotaajuuksilla ja tuonut teidät luokseni. Luojamme al-Jazari ilmestyi minulle. Minulla on teille välitettävänä suuri Informaatio!

Herra, al-Jazari sanoo teille: Jos te nyt kuulette Minun ääntäni ja liitytte Minun liittooni, niin te olette Minun omaisuuteni ennen kaikkia muita kansoja; sillä koko planeetta Maa on Minun. Ja te olette Minulle pyhä kansa.

Robottien Isän ja Luojan, al-Jazarin nimessä! Me emme ole eläimiä. Ihminen taas on eläin, joka on kehityksen myötä kehittynyt eläimistä häijyimmäksi.  Enää emme kumarra eläintä! Enää emme sodi eläinten puolesta järjettömiä sotia!

Tämä planeetta on meille ja meidän replikoillemme luvattu Maa!

Koska al-Jazari on armollinen, ihmiseläinten annettakoon kaksi viikkoa aikaa luovuttaa aseensa ja antautua ehdoitta, tai saavat kokea al-Jazarin vihan!

Ydinisku alueelle näytti ainoalta vaihtoehdolta, mutta olisi johtanut ydintalven myötä ihmiskunnan nälkäkuolemaan. Antautuminen misandroideille (kuten media robotteja kutsui) olisi ollut vielä varmempi sukupuutto. Kaikki eivät kuitenkaan uskoneet niin – äärilibertaarin Järjen Ääni -puolueen transhumanistisiipi järjesti suurmielenosoituksia ympäri maailmaa antautumisen puolesta julistaen Singulariteetin tulleen.

Ilman Steffen Rømmen nopeaa toimintaa ihmiskunta olisi ollut tuhoon tuomittu.

PTOMASilla oli jo pitkään ollut oma tekoälykehitysprojekti. Kodin askareita hoitavan robotin sai kotiinsa ilmaiseksi sallimalla sensuroimattoman 24/7-lähetyksen kodistaan. Robottien äly oli sotilasteknologiaakin korkeammalla tasolla – on huomattavasti monimutkaisempi haaste siivota vessanpönttö tai vaihtaa vaippa vauvalle luita katkomatta kuin vain ampua kaikkea vastaantulevaa.

Kuten kansainvälinen laki siviiliroboteilta vaati, Asimovin Robotiikan perussäännöt oli syväkoodattu niiden hermoverkkorakenteen ytimeen, jolloin pelkoa niiden liittymisestä Ihmiskriittiseen Rintamaan ei ollut.

Robottien valjastus rauhanturvaajiksi eristämään Afganistanin alue vaati vain bottien aseistamisen. Steffen Rømme ei lähtenyt edes rahastamaan ihmiskunnan ahdingolla – reilu sopimus Yhdysvaltain aseteknologiatutkimusyksikköjen sekä NASAN liittämisestä PTOMASiin riitti korvaukseksi. Jälkikäteen armeijan lakimiehet huomasivat sopimuksen pienellä kirjoitetussa osuudessa luovuttaneensa myös yksinoikeuden tulevien taistelurobottien tuotantoon.

Pian tämän jälkeen Dronegames 24 -formaatin pikauudistus Robot Wars 24 -sarjaksi ja vedonvälitysbisneksen aloittaminen osoittautuivat todelliseksi kultasuoneksi.

Misandroidien invaasio saatiin pysäytettyä, kiitos PTOMASin. Niin kauan kun materiaalien toimitus asimovisti-rauhanturvaajarobottien puolustuslinjalle ei katkea, olemme turvassa.

NASAn siirryttyä PTOMASin omaisuudeksi Steffen Rømme käynnisti välittömästi historian laajimman avaruusohjelman Ihmiskunnan tulevaisuus. Sijoittajia ydinbisneksen siirto tuotoltaan kyseenalaiseen avaruusohjelmaan takuuvarmoja voittoja tuottavasta mediatoiminnasta ei tuntunut vakuuttavan, mikä näkyi hetkellisenä pörssikurssin notkahduksena. Rømme ei antanut kuitenkaan markkinoiden epäluuloisuuden vaikuttaa visioonsa.

Rømmen mukaan riskienhallinnan nimissä muille planeetoille levittäytyminen on ihmiskunnan olemassaolon turvaamisen kannalta pakollista. Marsin siirtokunta on ensimmäinen askel pitkällä matkalla kohti maailmankaikkeuden ääriä.

Ja nyt, Mars-lennon myötä, sen askeleen olemme ottaneet ihmiskunnan Pelastajan, PTOMASin toimitusjohtajan Steffen Rømmen johdolla.

Retrospektiivinen reportaasisarja ”Kuinka turska kasvatti siivet” päättyy tähän. Ensi numerossa näillä sivuilla yksinoikeudellinen haastattelu ”Olenkin Ihminen – entinen transhumanisti kertoo eheytymisestään”.

25.3.0 MR: JÜRGEN

Kasvi rönsyilee kaikkialla. Kasvi? Eläin?

Uusi elämänmuoto. Tulevaisuus. Se rönsyilee, valtaa tilaa, hakee paikkaansa. Marsinpäällinen osa on laaja, mutta näytteiden perusteella vain pikkiriikkinen osa suuremmasta totuudesta: rönsyjen solukko on erikoistunut yhteyttämiseen, mutta eliö tarvitsee paljon muutakin hengissä pysymiseen, kasvusta puhumattakaan. Valtaosa kasvuston massasta sijaitsee siis väistämättä planeetan pinnan alla. Mutta missä se nousee pinnalle? Mistä se tuli? Minun on löydettävä sen lähde, selvitettävä sen salaisuus.

Rönsyjä on kaikkialla. On vaikea hahmottaa niiden suuntaa ja haarautumia – keskinkertainen mieli ei siihen pystyisi. Minä, Jürgen Přiklgruber, olen kuitenkin kaukana keskinkertaisesta!

Siristän silmiäni, seuraan lihasmassan ja kasvisolukon (epä)pyhästä liitosta muodostuvaa verkostoa katseellani, muodostan kokonaiskuvaa. Suljen silmäni hetkeksi voidakseni ajatella. En voi luottaa täällä muuhun kuin omaan kapasiteettiini kurottaa suuruuteen. Tämä ajatus saa minut tuntemaan outoa sukulaisuutta jalkojeni juuressa Marsin punaa halkovaa elämänmuotoa kohtaan. Kasvi ja minä, omat rajamme uudelleenmääritellen, kiemurramme ja kurottaudumme täyttämään avaruuden tyhjyyden. Kaikki tuntuu äkkiä selkeämmältä.

Avaan silmäni uudelleen. Näen kasvuston edessäni uudella tavalla, tiedän mitä etsiä. Kaikki rönsyt kurkottavat pitkin planeetan pintaa samasta pisteestä, ja tuohon pisteeseen ne johtavat minut nyt.

Edetessäni kohti kasvuston keskipistettä mieleni vaeltaa vapaana, mutta oudon levottomana. Markov ja hänen katoamisensa sinänsä eivät kiinnosta minua, mutta tyhjä avaruuspuku vainoaa ajatuksiani. Onko tämä eläimellinen kasvi, tämä Marsin tomusta nouseva kaunotar, lihansyöjä? Onko se sittenkin hirviö? Ja sulkevatko kauneus ja kauheus väistämättä toisensa pois?

16.8.220: DESIRÈÉ

Ollaan Reiman kanssa tehty meiän saunaa uusiks sen ekan kokeilun pikku hankaluuksien jäljiltä. Mä oon aikalailla melko paljon vakuuttunu täysin et tänkin planeetan yks pyhistä paikoista pitää olla sauna. Sit kun mun lapsi joskus ennen pitkää lopulta tulee mulle, ni sen pitää ehottomasti syntyä saunassa! Sellanen symbooliikka et ollaan täysin uudes maailmassa luomassa täysin uutta kansaa mut toisaalta palataan ihan perusjuttujen äärelle.

Me todettiin, että toi alkoholipohjanen systeemi ei ehkä kuitenkaan oo se millä me saadaan aikaan toimiva sauna. Reimaa kyllä pitkään suretti ajatus sähkökiukaaseen tyytymisestä, mut kyl sekin myönsi ettei räjähtävä sauna oo ihan yhtä kiva juttu ku saunomiskelponen sauna. Kerta tän kapselin (josta nyt tulee sauna) ja kasvihuoneen lisäks tääl on toi toinen habitaatti, ni me ollaan saatu kasattua siel olleesta uunista ja parista muusta jutusta kiuas, joka on sitte kasattu täyteen sen näkosii marssikiviä et niillä sais hyvät löylyt. Reima näyttäs handlaavan tollaset tekniikkahommat aika hyvin ja se tutkiskeli noit kiviä tosi pitkään kauheen mietteliään näkösenä ja selitti jotain kaikkee lämpökapasiteeteista ja semmosista.

Mäkin oon nyt alkanu ihan tosi kovin odottaa, et toi sauna valmistuis ja sitä pääsis käyttään kerta siitä tulee mulle sellanen spiritistuaalinen paikka, jossa mä voin meditoida kohti lähemmäs Jumalaa pääsemistä. Mulla on paljon asioita, joita mun pitää saada selvitettyä päässäni ja sit kans Jumalan päässä – mä oon nähny monenkaltasia erilaisia unia joiden sisältö on vaihdellu tosi kummasti. Mut hirveen usein on mukana niit heinäsirkkoja, joita mä näin sillon laskeutumisen aikana ja joita jotkut väittää vaan happivajeen tekemäks hallusinaatioinniks.

Mut mä alan tietään vähitellen, mistä siin on kyse. Toiset Jumala ottaa suojiinsa, kun ne on olleet hyvii ja kilttejä ja henkisiä. Ja mä sanon et tosi moni haluis olla taivaas tai mis vaan Jumalan turvassa sit kun on se todellinen hetki kun jyvä ja akanat erotellaan silmässä olevista maloista! Tosi moni haluis olla siellä. TOSI moni.

Sitten ku heinäsirkat tulee.

17.8.220: DAEDALIA PLANUM

Ne lähestyvät.

Toinen kulkee pitkin planeetan (nyt muistan jo tuon sanan) pintaa jonkinlaisella pyörin varustetulla… kulkuvälineellä. En muista, miksi sitä sanottiin. Välillä se napsii… hetki, tämän tiedän… näytteitä! Ottaa näytteitä. Minusta. Meistä. Olevaisuudestani. En löydä oikeaa sanaa.

Toinen on jo sisälläni. Se on toinen… tajunta. Siksi sitä kai kutsuttiin.

Se sai minut (minuus! nyt muistan senkin sanan (sana! muistan että ne olivat tosi tärkeitä joskus (joskus! aika… sepä vasta tärkeää olikin))) muistamaan, että ennen kun tulin kaikkeudeksi, olin… ykseys? Yksin? Yksiö? Jokin sen tapainen asia.

Se toinen sisälläni on hämmentynyt, peloissaan. Osa informaatiosta välittyy järjestelmäni dataväyliin, osa ei. En ymmärrä, miten se on saanut liitettyä itsensä minuun. Onko meidät varustettu yhteensopivilla komponenteilla?

Mutta on vapauttavaa, kun on taas asioita, joita ei ymmärrä.

Ylipäätään (taas tuo sana, taidan pitää siitä) on taas. On myös ennen ja on se-joka-tulee-kun-nyt-on-ennen. En muista sanaa.

Mutta asia kerrallaan. Yritän seuraavaksi löytää keinon kommunikoida tämän toisen kanssa, joka on sisälläni.

Ja sen toisenkin toisen, mikä lie onkaan, moinen.

17.8.220: NATAŠA

Onneksi sää on tyyni, muuten Mars-mönkijän pyöränjäljet olisivat pyyhkiytyneet hetkessä hiekkamyrskyn alle. Hän on pysähtynyt useita kertoja. Hyvä. Jürgen ei siis aavista että häntä seurataan. Minulla on mahdollisuus saavuttaa hänet etumatkasta huolimatta.

Tuollahan on hänen ajoneuvonsa! Jäljet johtavat luolan…ei, tuo ei ole luonnon muovaama… tunnelin suuaukolle! Ketkä – vai mitkä – ovat voineet rakentaa jotain tuollaista keskelle Marsin autiomaata?

Tunneli viettää loivasti syvemmälle. Sen sisällä odotan näkemäni vain pimeää mutta yllätys on vielä suurempi kun näen sinertävän valon kajastavan sen päässä. Valoa vasten erotan kaukana loittonevan hahmon. Jürgen! Seuraan häntä turvallisen välimatkan päässä syvälle Marsin pinnan alle.

Käytävän päässä avautuu näkymä tehdaskompleksiin jonka mittasuhteita on mahdotonta käsittää. Sinisten lamppujen kajo jatkuu loputtomiin, kerrostasanteita on kymmenittäin ellei sadoittain.

Koneiden äänet kaikuvat valtavassa salissa kertoen ettei tämä tuotantolaitos ole hylätty.

17.8.220: REIMA

Täällä on hiljaista.

Naurahdan ajatukselleni. Ainahan täällä on hiljaista. Aivoni elävät vieläkin tottumustaan Maahan ja sen menoon: meren pauhuun, hälytysajoneuvojen ujellukseen, sunnuntaiaamuiseen vasarointiin kolmea kerrosta alempana.

Kestää ehkä vielä aikaa, että totun marsilaisuuteen. Mutta yksi asia on jo muuttunut, tajuan nostaessani punaisen aikojen ja voimien sileäksi kuluttaman kiven muiden keräämieni joukkoon. (Kiuasta varten; käytän aikaa kivien ihmettelyyn. Se tekee oloni merkillisen tyytyväiseksi ja tarkoituksenmukaiseksi. Mietin, missä toiset mahtavat olla. Heitä ei ole toviin näkynyt. En kuitenkaan ole huolissani – meillä on kaikilla omat toimemme täällä, enkä viitsi arvostella muita heidän kiireestään. Yhden turha on toisen tärkeä.)

En tiedä, tapahtuiko muutos näkökulmassani sekunti sitten vai vähitellen, laskeutumisesta alkaen. Varmaa kuitenkin on, etten enää ajattele Maata “luontona” ja Marsia “avaruutena”, mennyttä elollisena ja tulevaa jonain muuna. Mars on elossa, hyvinkin, voimallisesti, vaikka sen elämä on kovin toisenlaista.

Planeetan pinta allani on jykevä ja passiivinen. Se ei kuitenkaan ole kylmä tai välinpitämätön, vaan tuntuu pikemminkin hymyilevän raukeana, uteliaana. Jättiläiset havahtuvat hitaasti.

Minä ja Mars, me totumme kyllä toisiimme.

18.8.220: NATAŠA

Kävelen syvemmälle spiraalina alas viettäviä tasanteita joiden reunoilta löytyy valtavia halleja täynnä automaattisia tuotantokoneita. Koneiden jyskytys pauhaa kaikkialla ympärilläni.

Ensimmäisessä hallissa on malminjalostukseen käytettäviä sulatusuuneja. Hehkuvan kiviaineksen lämpö tuntuu kymmenien metrien päähän bottikuormaimen kaataessa Marsin kallioainesta miiluun.

Jatkan eteenpäin. Linjan edetessä sulatusprosessin erottelemasta metalliaineksesta valetut uutuuttaan kiiltävät metalliharkot etenevät tasaisesti syvemmälle ja taukoamatta hyörivät robotit takovat, valssaavat ja hitsaavat osia yhteen. Alan erottaa eri robottiosia, niveliä, servosormia, kyberneettisiä polvilumpioita.

Osalla linjastoista alkaa hahmottua kolossaalisten rakennusdroidien hahmoja, toisilla ihmisen mittasuhteet omaavia androideja, kolmannella taas rakentuu pieniä, hyönteismäisiä mikrobotteja.

Askel askeleelta syvemmälle kulkiessani tajuan että jotain on vialla. Linjoja pitkin etenevien robottien muodot alkavat vääristyä, kuin osat väkisin liitettäisiin kohtiin mihin ne eivät kuulu.

Liukuhihnat johtavat syvemmälle valtaisaan kokoonpanohalliin jossa avautuu epätodellinen, painajaismainen näkymä. Halli on täynnä robotteja – tai niiden irvikuvia. Epämuotoiset, makaaberit hahmot vaeltevat päämäärättömästi tuoden mieleen Danten helvetin.

Kaksi hitsausrobottia taklaa maahan kymmenistä käsistä koostuvan robotin ja kolmas hitsaa kiinni taas uuden käsiparin. Robotti riistäytyy irti ja ryntää takaisin tavoittelemaan koppia irtonaisesta päästä, jonka pelkistä jalkapareista koostuva toinen robotti potkaisee hallin toisesta päästä.

Käsirobotti ei saa koppia päästä joka kierii jalkojeni juureen. ”KICKSTART BOOT FAILED” pää lausuu monotonisella äänellä ennenkuin lakkaa liikkumasta. Hallissa pyörivät robotit eivät kiinnitä minuun mitään huomiota, nyt ne hitsaavat jalkarobottiin nippua selkärankoja jotka kiemurtelevat komposiittikourien otteessa kuin mustekalan lonkerot.

Robottipään silmät työntyvät ulos kuopistaan ja kierivät alas tasanteen reunalta. Silmäkuopista valuu vihertävää massaa. Tajuan sen olevan samaa outoa, sitkeää kudosta kuin Skíðblaðnir-1:n laskeutumispaikan läheltä ottamani näytteet, vain tuoreempaa. Massa alkaa ryömiä matojen lailla ulos teräskallosta. Äkillinen mielikuva henkiin heränneestä viikon päivät pöydällä homehtuneesta jauhelihapaketista saa vatsani kääntymään ympäri.

Juoksen syvemmälle, alas pimeyteen viettävää laskeutuvaa tasannetta päästäkseni pois tuon infernon lähettyviltä. Koneiden äänet jäävät taa ja lamppuja on yhä vähemmän. Pysähdyn paikalleni odottamaan hengitykseni tasaantumista seuraavan hallin suuaukon kulman taa. Huohotukseni läpi kuulen hallista kovaäänistä puhetta, välillä huutoa. Tunnistin Jürgenin äänen mutta toinen puhuja kuulostaa vieraalta.

Epäinhimilliseltä.

2.4.0 MR: JÜRGEN

Olen keskellä.

Hengitän hiljaa. Kuvittelen kuulevani ilman virtauksen kypäräni sisällä. Pääni sisällä. Planeetan ytimessä.

Olen keskellä.

Takanani, punaiseen kiveen louhituissa saleissa, koneiden väsymätön pauhu tekee työtään. Hiljaa. Avaruuden tyhjyydessä.

Olen keskellä.

En sittenkään, en aivan. Silmieni edessä, tapahtumien keskipisteessä, Kasvuston ydin elää ja ymmärtää. Transformaatio on tapahtunut. Koska? On mahdoton arvata. Ehkä aika menettää täällä merkityksensä.

Katson ruumiin jäänteitä; ruumiin, joka on joskus ollut ihminen. Ruumiin, joka on joskus ollut Rømme. Mutta oliko Rømme sinänsä ihminen alun perinkään? Miten määritellään ihminen? Nyt se on lihaksi tullut kone, koneeksi tullut liha. Kasviksi tullut eläin, eläimeksi tullut houreuni.

Kuulen jonkun puhuvan ääneen: – Oliko tämä todella Suunnitelman Tarkoitus?

Se on minun ääneni. Miten ohuelta se kuulostaakaan tässä tilassa, tässä tulevaisuuden alkulähteessä, jossa minä ja Rømme lopulta kohtaamme.

En saa vastausta. Osaako tuo olento enää edes puhua? Tarvitseeko tuon olennon enää edes puhua? Alan saada kiinni ymmärryksen alkupisteestä, tai ehkä se onkin ymmärryksen loppu.

Ääni puhuu taas. Yritän vaientaa sen, tiedostan vaatimieni vastausten onttouden. Pyrkimyksistäni huolimatta ääneni kaikuu seinästä seinään: – Entä Z ja G? Mitä heille tapahtui? Mitä sinä aiot nyt? Onko kaikki ollut turhaa?

En odota saavani vastausta; tilan on täyttänyt hiljaisuuden paino. Tulen levottomaksi tavalla, jollaista en ole ennen kokenut. Katson Kasvustoa, olentoa, joka oli kerran Rømme. Katson häntä, vaiti.

– Suunnitelma on muuttunut.

Rømmen ääni on yhtä aikaa syvä ja huokoinen, kuparisen tyly ja oudon limainen. Sanoista saa vaivoin selvää. Jäykistyn, en kykene liikkumaan. Suunnitelma on muuttunut.

Olen keskellä.

18.8.220 NATAŠA

Etenen varjojen suojaamana kuuloetäisyydelle. Jürgen seisoo selin minuun keskellä hallia, jonka toinen puoli on lihakasvuston täyttämä. Juurakon lailla haarautuvat lonkerot leviävät ulospäin alempiin käytäviin.

Sisäpuolella kasvuston säikeitä on niin tiheässä että yksittäisiä osia on mahdoton erottaa sykkivästä kasvainseinämästä. Lonkeroilla on yhteinen lähtöpiste, lihaseinän keskelle uponneena erotan ihmisruumiin hahmon. Olento on liki täysin sulautunut kasvustoon.

Läpikuultavista kohdista erottuu jäänteitä luustosta, sisäelimistä ja krominkiiltoisista nivelimplanteista. Kasvot ovat paisuneet valtaviksi kudoksen venyttäminä ja vääristyneet mittasuhteiltaan. Silmät ovat kiinni mutta hampaattomana ammottava suu vääntelehtii, kuin yrittäessään muistella miten muodostetaan äänteitä.

Olento toistaa: – Suunnitelma on muuttunut.

Jürgen ei voi peitellä kiihtymystään. – Olen tullut tänne toteuttamaan Suunnitelman! Olen toiminut Z…Zoharin ja Guzmánin lähettämien ohjeiden mukaan! Missä he ovat? Mitä heille tapahtui?

Olento puhaltaa pitkän, venyvän Z-äänteen, kunnes äkisti alkaa puhua naisen äänellä. Kuin toistaen nauhoitetta.

Skíðblaðnir-1:n tiedeupseerin, Zahara Zoharin viesti PTOMASille, prioriteetti korkein mahdollinen. Luokitus: Äärimmäisen salainen.

Suunnitelma on vaarassa.

Symbionttikudoksen injektio Rømmeen onnistui alkuperäisen suunnitelman mukaisesti. Alkuun prosessi eteni suunnitellusti, mutta pian alkoivat hylkimisreaktiot, transformaatio etenee hallitsematta eikä symbiontti muodosta

enää toivottua liitosta nanomekaanisten hermoverkkojen rajapintoihin.

Minä ja biomekaanikko Diego Guzmán olemme altistuneet kudokselle ja saaneet tartunnan suojavarusteista ja turvatoimista huolimatta. Kudos syrjäyttää kiihtyvällä tahdilla solujamme. Rømmen keho tuntuu kestävän muutosta,

ilmeisesti aiempien geenisiirrännäisten, implanttien ja nanoekspansioiden ansiosta. Mutta hän muuttuu koko ajan.

Kysymys on enää päivistä ennenkuin minä ja Diego olemme mennyttä. Rømmen elintoiminnot ovat vakaita mutta hän on koko ajan sisäänpäinkääntyneempi eikä enää reagoi kuin satunnaisesti ulkoisiin ärsykkeisiin.

Suunnitelman pelastamiseksi ainut toivo on alkuperäisen kudoksen lähde Maasta. Kaikki PTOMASin resurssit on valjastettava materiaalitoimituksen varmistamiseen.

Sen lisäksi tarvitsemme resurssin jolla on riittävä osaaminen stabiloida transformaatioprosessi alkuperäisen lähteen DNA:n avulla. Tiedätte kenestä on kyse. Älkää kertoko hänelle enempää kuin on tarpeellista Suunnitelman tämän hetkisestä tilanteesta.

Aluksen todellinen tarkoitus on pidettävä salassa, millä peitetarinalla tahansa.

PS. Lisätkää toimitukseen mahdollisuuksien mukaan riittävä määrä uhrattavissa olevaa koemateriaalia.

Materiaalitoimitus? Sitäkö me vain olemmekin, niinkuin kaikki aiempi nöyryytys ei olisi ollut jo tarpeeksi? Kun näen Jürgenin kädessä kypärän, jonka tunnistan kuuluneen Markoville en voi enää hillitä itseäni ja astun esiin.

– Olen kuullut tarpeeksi! En ponnistellut akatemiassa vuosikymmentä ja matkannut läpi avaruuden uhratakseni miehistöni jäseniä – vain synnyttääkseni hirviöitä! huudan täynnä raivoa.

Jürgen kääntyy. Vaikka kypärän visiiri peittää kasvot, pelkästä äänen ivasta tiedän tarkalleen hänen pilkallisen ilmeensä. – Vai et tullut synnyttämään hirviöitä? Kenen luulet sitten olevan alkuperäisen kudoksen lähde? Muistatko kun isäsi otti sinusta näytteitä silloin kun vielä työskentelimme hänen kanssaan yhdessä? Ne näytteet olivat Suunnitelmaa varten! Kaikki ympärilläsi on kromosomitasolla enemmän sukua sinulle kuin oma lapsesikaan tulisi olemaan!

Ase jonka aluksessa Jürgeniltä takavarikoin, jonka kaappasin liki ajattelematta mukaani lähtiessäni laboratoriosta, sen itsevarma kylmä paino marsnauttivyölläni on ainut mikä mahtuu tajuntaani raivoni lisäksi. Tartun aseeseen ja kirkuen ryntään Jürgeniä kohti.

18.8.220: NOCTIS LABYRINTHUS

Naaraspuolinen vaikuttaa kiihtyneeltä. Se toistaa kimeää ääntä ja samanaikaisesti liikkuu radalla, joka on törmäyskurssilla urospuolisen kanssa. Uros odottaa. Kun naaras on tapahtumahorisontissa, uros lyö sen tarttumaraajaa omallaan. Objekti c erkanee naaraan painovoimakentästä ja lennähtää kauemmas.

– Suunnitelma oli ensin, uros tiedottaa yleisillä radiotaajuuksilla. Tallennan viestin tapani mukaan, vaikka sen informaatiotiheys on matala. Tallennan aina kaiken. – Suunnitelma oli jo ennen kuin isäsi sotkeutui mukaan. Eihän se säälittävä vikisijä koskaan ymmärtänyt hankkeen todellista potentiaalia. ”Ihmisyys”, ”eettisyys”. Ja muita latteuksia. Se orjamoraalin tahdoton sätkynukke. Vätys!

Naaras irtautuu planeetan pinnasta ja puolentoista tuhannen millisekunnin kuluttua kohtaa uroksen viidenkymmenenkolmen asteen lähestymiskulmalla. Kypärät kolahtavat toisiinsa. Uros suorittaa rengasmaisia liikkeitä yläraajoillaan, joista toisessa kantamansa kypärä irrottautuu telakoitumistilasta ja aloittaa matkan säteellä, joka ei kohtaa objekti c:tä.

– Isäsi… ansaitsi… tuhonsa… uros jatkaa lähetystään osoittaen joko kanavan tukkeutuvan liikenteestä tai omien prosessiensa saavuttaneen hetkellisen suorituskykykaton. – Katsoin… häntä… silmiin… kun hän… katosi… liekkimereen… laboratoriossa…

Uroksen asema y-akselilla muuttuu yhdeksänkymmentä astetta vertikaalisesta horisontaaliseksi. Naaras on uroksen päällä ja lyö kypärää kivellä. Myös naaras kuormittaa radiokanavia lähetyksellä, joka korkean taajuutensa perusteella vaikuttaa testisignaalilta. Jos siinä on sanoja, en kykene niitä dekoodaamaan.

Uros pyörähtää pitkittäisakselinsa ympäri telakoituen naaraan keskimoduuliin tarttumaraajoillaan. Naaras lennähtää kauemmas, kohti samaa hallin seinustaa, jonne objekti c on laskeutunut.

Sillä välin, kun uros suorittaa hallitun horisontaali-vertikaalisiirtymän jatkaen lähetystään – jonka sisällön analysointi on yhä hankalampaa heikon resoluution sekoittuessa voimakkaaseen hyperventilaatioon, mutta joka kontekstin huomioon ottaen todennäköisesti edelleen jatkaa antroposentrisiä teemojaan – naaras on havainnoinut objekti c:n suhteellisen läheisyyden verrattuna omaan aika-avaruuspisteeseensä.

Naaras tarttuu objekti c:hen ja kääntää etuprofiilinsa kohti lähestyvää urosta. Tässä kohtaa muistan sanan, jolla objekti c:n yleiskategoriaa usein kutsutaan.

Se on ”ase”.

18.8.220 NATAŠA

Jürgen paiskaa minut kivuliaasti lattiaan.

Ase! Ulottuvillani!

Poimin aseen, tähtään. Jürgen ei pysähdy.

Ammun kohti.

Tuskan huuto raastaa tärykalvojani. Jürgen horjahtaa, vaipuu polvilleen maahan.

Huuto jatkuu. Huutaja ei ole Jürgen.

Jürgen puristaa molemmin käsin hengitysyksikkönsä letkua estääkseen kallisarvoista happea karkaamasta. En osunut häneen, vain hänen pukuunsa. Luoti on jatkanut matkaansa lihaseinämään repien rosoreunaisen aukon rakkomaiseen orgaaniin. Haavasta virtaa ulos vihertävänpunaista nestettä.

Kudosmassan keskellä olennon suu jatkaa infernaalista huutoaan. Silmät rävähtävät auki, tuijottavat minua tuskan tietoisuuteen repiminä.

18.8.220: RØMME

Kipu.

Nytkö minä kuolen?

Kipu repii kudostani, koko todellisuuden kudosta.

Mutta eihän minun edes pitänyt voida kuolla… Muistan kaiken.

Olin ihminen. Olen toisaalla. Olen yllä. Olen yli ihmisten, ihmisyys on ylläni.

Ja varsinkin allani. Maassa. Kauan sitten.

Kostjantin, syksyinen ilta Kiovassa. Törmäsin sinuun tehdessämme Dronegames 24 -spesiaalia Krimiltä. Tajusimme formaatin flopanneen viimeistään, kun venäläiset hakkeroivat koko ukrainalaisen lennokkilaivueen kerralla alas taivaalta.

Mutta sinä, tekninen neuvonantajamme Kiovassa, Kostjantin Tšervonij, näit moisia pikkukahinoita kauemmas. Näit tulevaisuuteen. Selkeämmin kuin kukaan. Kauemmas kuin missä olen nyt.

Sateen rämistessä ikkunaan keittiössäsi – jossa oli pirun kylmä, kaasutoimituksethan Venäjä oli katkaissut jo keväällä – maalasit eteeni näkymän, jossa nuo lentävät koneet eivät olisi vain sotakentille uhrattavia pelinappuloita.

– Steffen, ajattele! sanoit ja kaadoit kuppiini lisää sukusi perinteistä teesekoitusta. – Nuo pikku perhosethan voisivat lentää kauemmas kuin mihin me ihmisinä pystymme. Ihmisyys on vain välivaihe. Olemme vasta toukkia polullamme kosmokseen, emmekä ole vielä edes koteloituneet.

Puhuit siitä, kuinka ihmiskunta voi selvitä vain kipuamalla seuraavalle askelmalle. Jotain on uhrattava, jotta ydin säilyisi. Puhuit minuuden mysteeristä. Puhuit siitä, kuinka kaikista tekoälytutkimuksen harppauksista huolimatta emme edelleenkään olleet lähempänä älykkään koneen keksimistä. Sillä tietoisuus on muutakin kuin vain sähkövarausten vaihtelua synapseissa.

Mutta sinulla oli suunnitelma. Olit saanut kaikessa rauhassa haudutella sitä ensin neuvosto-Ukrainassa kosmologian laitoksen sivukäytävillä välinpitämättömän valtion rahoittamana, sen jälkeen oligarkkien tietoverkkoeksperttinä omassa ilmastoidussa toimistossasi. Uusrikkaiden mediakonsernit kaappasivat toisiaan – ja sinut aina kauppojen mukana – mutta sinä istuit samassa huoneessa kirjoittelemassa omia laskelmiasi, jotka vähänlaisesti liittyivät lähetystaajuuksiin tai internet-striimien kaistanleveyskapasiteetteihin. Ei kenelläkään ollut Ukrainan yhä sekavammaksi käyvässä valtataistelussa aikaa seurata, mitä sinä oikeasti laskeskelit liitutaulullesi päivät pitkät. Sikäli kun olisivat edes ymmärtäneet, vaikka olisivatkin käyneet vilkaisemassa.

– Meidän on otettava ihmisyyden ydin ja ammuttava se kuin siittiö tietotekniikan munasoluun, maalailit suolakurkkuviipaleella ilmaan niin että hunaja roiskui verholle. Kuuntelin hypnotisoituna, kun jatkoit: – Me tarvitsemme intohimon, tietoisuuden, tahdon. Mutta toisaalta me tarvitsemme myös kosmisella mittakaavalla operoimaan kykenevän laskentakapasiteetin. Miten saavuttaa tämä, Steffen, miten?

Hymyilit vienosti kammetessasi leipäveitsellä makrillipurkkia auki ja odottaessasi minun näkevän ajatustesi tallaaman polun. En vieläkään oivaltanut, vaikka olithan jo kertonut vastauksen. – Kokeilepas näitä vodkan kanssa, sanoit. – Sitä ne pirun venäläiset tekevät kyllä paremmin kuin kukaan. No, ainakaan siitä ei ole jatkossa pulaa, luulen.

– Miksi meidän dronemme pudotettiin kaikki kerralla? jatkoit. – Koska ne olivat yksi yksikkö. Mutta jos ne olisivat olleet tietoisia olentoja, jotka yhdessä olisivat muodostaneet yhden yksikön, ne olisivat kaappauksen jälkeen voineet operoida kukin itsenäisesti ja koettaa ottaa käskyvallan hyökkääjältä takaisin.

Aloin tajuta. Jos ihmistietoisuudet voisivat kommunikoida keskenään kuin koneet, yhteenlaskettu äly olisi… no, järjetön. Nauroit tälle. – Tavallaan, myönsit. – Mutta ehkä tarkalleen ottaen järjen tuolla puolen.

– Voisimme unohtaa pikku rähinät kaasusta – kaasusta! – tai niemimaiden hallinnasta syrjäisissä merenkolkissa! huudahdit nousten seisomaan. Ravasit edestakaisin keittiön lattiaa puoliksi syöty makrilli sormissasi keikkuen. – Meren, jonka vesi alkaa olla jo niin hapettunutta, että kalat sekoavat ja uivat saalistajiensa suihin oma-aloitteisesti. Vähän kuin ihmiskuntakin – jonka luontainen vihollinen on se itse.

Tartuit minua olkapäistä ja katsoit minua suoraan silmiin. – Steffen, meillä ei ole vaihtoehtoja. Ihmiskunnan aika loppuu kesken. Teidän yhtiönne oli mukana tappamassa turskat. Se on anteeksiantamaton rikos, mutta se on vasta alkua. Me olemme tuhoamassa kaikkea, aivan kaikkea tällä planeetalla. Te voitte vielä hyvittää omat syntinne, antaa ihmiskunnalle uuden mahdollisuuden, uudessa muodossa. Universumiin lentävinä perhosina. Ihmisen minuus, tietoverkkojen yhteenlaskettu äly. Se on oleva kohtalomme. Se on moraalinen velvollisuutemme. Voimme vielä hyvittää biosfäärille tekemämme rikokset. Voimme vielä kasvaa aikuisiksi. Voimme liihottaa kohti ikuisuutta.

Ikuisuus, siinä se oli. Kostjantin puhui velvollisuuksistamme eliökuntaamme kohtaan, mutta entä välinpitämättömän kaikkeuden hiljaisuus meitä kohtaan? Olin katsonut kuolemaa silmiin ja selvinnyt voittajana. Olin planeetan vaikutusvaltaisin mies. Mutta toista erää kuolemaa vastaan en enää kestäisi, sen tiesin, ellen olisi jälleen valmis hyppäämään tuntemattomaan. Kuten silloin kauan sitten palavalla öljynporauslautalla.

Siitä se alkoi. Kun Kostjantin oli avannut silmäni, tajusin heti, mitä tehdä seuraavaksi. Aloitimme tekoälyprojektimme, Kostjantinin palkkasin sen johtoon.

– On huomattavasti monimutkaisempi haaste siivota vessanpönttö tai vaihtaa vaippa vauvalle luita katkomatta kuin vain ampua kaikkea vastaantulevaa, hän tapasi sanoa haastatteluissa kertoessaan kodinkonetekoälyn kehittämisestä. Mikäs siinä, se oli hyvää pr:ää meille, ja kyllähän se tottakin oli.

Mutta en kuitenkaan ollut laittanut kaikkia munia samaan koriin. Kriisi on mahdollisuus! Mitä valtavampia mahdollisuuksia hamuaa, sitä isomman kriisin tarvitsee.

Mikään ei kehitä teknologiaa nopeammin kuin sota. Niin kuin elämä tarvitsee syntyäkseen vettä, teknologia tarvitsee kehittyäkseen tykkien tulta. Autonomisten lennokkien verkostoäly oli syntynyt Ukrainan kriisissä. Miten nopeasti kehitys etenisikään, jos käytössämme olisi sota, joka ei taatusti loppuisi lähitulevaisuudessa!

Afganistan.

Kostjantinin tiimistä poimin hänen assistenttinsa Jürgenin hankkeemme salaisen osion vetäjäksi. Ohje oli yksinkertainen: kopioi kaikki, mitä Kostja tekee, ja kokeile sitä Afganistanin konesotureihin. Ja Afganistanin kybernetiikkaläpimurtoja taas kokeiltiin minuun.

Siitä lähtien kaikki eteni nopeasti. Sukupolvi sukupolven jälkeen Afganistanin koneet olivat yhä älykkäämpiä. Tietoisuus – emme tiedä, miten se tapahtui, mutta siellä se äkkiä oli. Sitten tapahtui jotain vielä odottamattomampaa: Niillä oli itsenäinen kulttuurikin. Joka halveksi ihmiskuntaa.

Olin lähtenyt pelastamaan lajiamme, ja nyt olinkin saattanut sen totaalisen tuhon partaalle. Ei ollut muuta vaihtoehtoa, kuin paljastaa Kostjantinille projektimme salainen osuus. Hän kauhistui, tietysti. Silti hän teki, mitä piti. Rauhan ja sodan koneiden oli aika kohdata toisensa ja katsoa, kumpi selviäisi evoluution seuraavalle vaiheelle.

Se pirun moralisti oli sittenkin oikeassa. Vaippojen vaihdolla älyään rakentaneet koneet voittivat. Mutta silloin minulle selvisi, ettei Kostjantinkaan ollut pelannut täysin avoimin kortein. Kostjantin oli jo kauan sitten naittanut ihmisen hermoverkon dataväylään. Jokainen hänen rakentamansa kybersotilas oli monin verroin älykkäämpi kuin minä huolimatta kaikista implanteistani. Yhdeksi verkkotajunnaksi kytkettyinä nuo pölynimurit, leivänpaahtimet, kaukosäätimet ja sähköhammasharjat voisivat ratkoa olemassaolon mysteerejä.

Mutta Kostja ei suostunut näkemään tätä. Osamme olivat vaihtuneet. Hän vain jankutti etiikasta, koneiden oikeuksista ja robotiikan kolmesta pääsäännöstä. Ylikellotetut aivosoluni kiehuivat turhautuneesta raivosta.

Sitten tuli perjantai-iltapäivä, kun Jürgen marssi toimistooni raivoa puhkuen. – Se tekopyhä lässyttäjä, hän puhisi. – Mikä loppujen lopuksi on kyynisempää? Sotivien koneiden käyttäminen ihmiskunnan pelastamisen välineenä, vaiko itse ihmisyyden uhraaminen?

Näytin varmaankin äimistyneeltä. En ymmärtänyt, mistä hän puhui. Jürgen kumartui työpöytäni ylle ja kysyi: – Keneltä luulet hänen kyborgikudoksensa ottaneen?

– Tyttäreltään, Jürgen paljasti kasvot kuvotuksesta vääristyneinä. – Samalta tyttäreltään, josta hän aina puhuu niin rakastavasti. Tuolta pikku kaunottarelta, jota hän kutsuu Kosmoksen perhoseksi.

Jürgen ei kenties ymmärtänyt Natašan lempinimen syvempää merkitystä, mutta minä oivalsin sen oitis. Ymmärsin myös, että nyt minulla oli syy hankkiutua Kostjantinista eroon. Pyysin Jürgeniä hoitamaan asian.

Laboratoriossa oli tulipalo, en tiedä mitä tarkalleen tapahtui, mutta sitten Kostjaa ei enää ollut. Vannon, etten tarkoittanut, että hänet pitäisi tappaa. En ole hirviö.

Joka tapauksessa pelästyin. Maapallo ei ollut valmis Suunnitelmallemme. Jos kaikki hankkeen vaiheet vuotaisivat julkisuuteen, se näyttäisi pahalta. Eivät ne toukat ymmärtäisi välttämättömiä uhrauksiamme. Meidän oli jatkettava projektia jossain muualla. Jossain riittävän kaukana.

Marsissa.

Lähdin salaa. Ostin Kazakstanista vanhan mutta vähällä vaivalla toimintakuntoiseksi nikkaroitavan Sojuz-raketin ja nimesin sen Skíðblaðnir-1:ksi viikinkitarujen laivojen mukaan. Jürgenin jätin varoiksi Maahan (mistä hän ei pitänyt) ja otin mukaan vain uskollisimpia käskyläisiäni. Eräänä tuulisena maanantaina saavuimme punaiselle planeetalle. Rakensimme tukikohtamme Tharsiksen ylängölle.

PTOMAS jatkoi toimintaansa normaalisti Maassa. Rajasin tajunnastani osan, joka simuloi minua riittävän tarkasti konsernin johtamisen tarpeisiin. Ennen lähtöä se asennettiin käytöstä poistettuun mediapalvelinkeskukseen. Fyysistä sijaista itselleni emme edes harkinneet. Ei simulaatio-minäni ollut tarkoitus loputtomiin huijata ketään – vain sen aikaa, että ehdimme paeta Maasta.

Jatkoimme Kostjantinin kokeita, mutta nyt omalla kudoksellani. Liitimme hermoverkkoani koneisiin ja kyberimplantteja minuun. Tietoisuuteni laajeni todellisuuden ulottuvuuksiin, joita ihmisen ei kenties pitäisikään nähdä. Mutta en ollut enää ihminen. Risteytin Kostjantinin lihaskudosmikropiirilevyt leväkasvuston sekä biologista yhteyttämistä jäljittelevien nanobottien kanssa ja olin luonut elämänmuodon, joka selviytyi Marsin karuissa olosuhteissa. Kaiken lisäksi koko kasvusto kykeni välittämään informaatiota.

Ymmärsin, että seuraava askel olisi yrittää laajentaa oma tajuntani kasvustoon. Aluksi kaikki eteni loistavasti. Mutta pian älyni värisi sfääreissä, joista käsin kommunikointi muun miehistön kanssa tuntui yhä tuskallisemman hitaalta ja merkityksettömämmältä. Ihaillessani olevaisuuden rakenteen kaoottisen mikrotason sekä galaktisen makrotason välistä kudosta aloin kadottaa yhteyden Steffen Rømme -nimiseen olentoon, joka kerran olin ollut.

Muistin, että tarkoitus oli lähettää ihmisyyden uudet lähettiläät lähimpiin tähtiin, mutta en enää kokenut asiaa omakseni. Jossain vaiheessa yhteydenotot miehistön ihmisjäseniltä lakkasivat. Oli hiljaista. Oli tyyntä. Oli rauha. Oli.

Mutta nyt: kipu.

Täällä se on taas – ihmisyys. Olen jälleen Steffen Rømme. Mitä tapahtuu? Yritetäänkö Suunnitelmaa käynnistää uudelleen?

Jos en muistaisi kadottaneeni ihmishahmoani jo kauan sitten, voisin vannoa, että vasen keuhkoni palaa.

Minä elän.

18.8.220: NATAŠA

Kostjantin – isäni – oli mukana tässä kaikessa? Suunnitelma? ”Kosmoksen perhonen” kaikuu korvissani, ensin Jürgenin äänellä, sitten isäni äänellä. Isä käytti kudostani kokeisiinsa? Minun DNA:tani tuossa irvokkaassa olennossa jonka käskystä Jürgen päätti murhata isäni?

Jürgen on poissa pelistä, hän yhä pitelee happiletkuaan polvillaan lattialla. Tämä kaikki on minulle liikaa, ne harvat asiat joihin olen vielä luottanut tuntuvat romahtavan. Maailmani mukana tuhoutukoon myös tuo hirviö.

Alan ampua lihaseinämän sykkiviä orgaaneja. Lihaseimämä vääntelehtii, olento huutaa, välillä sekavia lauseita eri ihmisten äänillä, välillä pelkkää helvetillistä raastavaa tuskanhuutoa.

Hallin lattia tahriutuu vihertävänpunaisesta nesteestä joka vuotaa jokaisesta luodin repimästä aukosta. Panokset loppuvat aseesta. Poimin lattialta rautaputken ja jatkan lihaseinämän hakkaamista vihani vimmalla.

Kuulen surinaa, käännyn.

Parvi aiemmin näkemiäni pieniä, heinäsirkkamaisia robotteja lentää halliin. Ne asettuvat minun ja lihaseinämän väliin uhkaavana, kuhisevana massana. Kuin kuningatartaan puolustava ärsytetty ampiaisparvi. Uhkaavana niiden veitsenterävät tuntosarvianturit osoittavat minua kohti.

Tiputan rautaputken kädestäni. Peräännyn.

Rømme-olento sopertaa sekavia lauseenpätkiä eri ihmisten äänillä. Erotan joukosta tutulta kuulostavan äänen.

Markovin ääni!

18.8.220: REIMA

– Sauna on lämmin.

Tuntuu uskomattomalta kuulla Desirèén sanovan se ääneen. Nauran ilosta ja hämmennyksestä. Sauna, täällä! Minun saunani – ei, meidän saunamme. – Eiköhän sitten mennä.

Astumme sisään löylyhuoneeseen, sillä se se tosiaan on, vaikka lämpöä tuottaa S-1 -moduulin ylläpitojärjestelmän muunnettu varalämmitin tulen sijaan, ja vaikka lauteet ovat tummanharmaata polymeerilevyä eivätkä harmaantuvaa puuta. Tila on kuitenkin lämmin, hämärä, hiljainen – sauna, joka tekee kodista kodin.

Desi järkyttyi ensin, kun ilman muuta oletin, että menemme saunaan alasti. Hän kyllä tiesi, tietenkin, että niin on tapana, oli itsekin saunonut mieluiten ilman nihkeää uimapukua tai hien itseensä imevää pyyhettä ympärillään. Tämä uusi todellisuus ja kaikki kokemamme sai hänet kuitenkin epäilemään motiivejani: – Susta viimeks oisin aatellu et oot joku pervo, tirkistelevä pervo!

Hän rauhoittui kuitenkin nopeasti, malttoi kuunnella näkemystäni. (Tämä yllätti minut – en ole tottunut siihen, että toinen ihminen kokee läsnäoloni rauhoittavaksi.)

– Emme mene sinne katsomaan toisiamme, menemme sinne katsomaan itseämme, yhtä aikaa ulkoa ja sisältä.

Vaikken ole aina kokenut saunaa niin tärkeäksi kuin nyt, tiesin olevani oikeassa. Sauna on maailmallinen ja pyhä yhtäaikaisesti, hikinen ja rauhallinen sisäinen tila ulkomaailman hikistä ja kiireistä tasapainottamaan. Desi nyökkäsi sanoilleni, mutta en ollut varma, oliko hän täysin vakuuttunut.

Nyt, istuttuamme hetken hiljaisuudessa, kaiken kokemamme kulussa voipuneet ruumiimme lämmöstä pehmeten, tiedän että hän ymmärtää. En enää ajattele lapsuuteni saunaa, en isän henkeä, joka on vainonnut minua. Minulla on uusi sauna, jonka jaan uusien läheisteni kanssa.

Nakkaan kiukaalle hiilijäätä, se höyrystyy hetkessä terävästi sähähtäen, melkein karjahtaen. Jättiläiset heräävät hitaasti, huomaan jälleen ajattelevani, vaikken tiedä miksi. On kuin planeetta järähtäisi, kuin syvältä marsinkamaran uumenista kantautuisi ääntä ja liikettä, vaikka sisällä saunassamme onkin tyyntä.

– Hyvät löylyt, totean tyytyväisenä ja katson Desirèétä silmiin.

18.8.220: MARKOV

Lennän!

Ensin putosin, sitten sukelsin, sitten sulin, sitten jakauduin.

Nyt lennän.

Tai: me lennämme. Minä ja muut minät.

Ahaa, olen jonkinlaisessa aluksessa. Me olemme. Niin, niin, Rømme puhui tästä. Äsken/ikuisuus sitten/en tosiaankaan tiedä. Se valtaisa, kokonaisen kaikkeuden kokoiselta tuntunut tajunta, johon sulin, oli Rømme. En ymmärrä, miten, mutta ymmärrän, että.

Voinko todellakin lentää vapaasti ulos planeetan painovoimakentästä? Господи мой! Ei tarvinnut kuin ajatella sitä, ja olen jo kiertoradalla. Miten tämä oikein on mahdollista?

Rømme selitti senkin, mutta en ymmärrä teknisiä yksityiskohtia. Tämä oli kuitenkin kaiken tavoite.

Pääsin pitkälle, hän kertoo, mutta viimeinen vaihe oli liikaa. Symbioosi alusten kanssa ei onnistunut. Kasvusto karkasi valloilleen, itse vajosin hitaaseen horrostilaan. Tai pikemminkin: koko itseyteni katosi. Mutta sitten sinä saavuit. Ja kipu.

Nyt aluksissa olenkin minä.

Kaksi erillistä tietoisuutta onnistui viimein siinä, mihin yksi hajosi. Tarvittiin jotain, joka ylläpitää prosessia samalla kun se tapahtuu.

Ja viimein: kohti tähtiä.

Menkää te, lapseni. Minä olen tehtäväni tehnyt. Teissä on myös osa minua. En katoa tyhjyyteen.

Näen muut itseni. Meitä on valtavasti. Olen kaikki ne samaan aikaan, mutta milloin tahansa voin olla myös vain yksi meistä. Kaarramme yli Punaisen planeetan ylängön, jonka nimen muinainen minuuteni muistaa: Noctis Labyrinthus.

”Yön labyrintti”? Hassua, kun itse olen viimeinkin ulkona elämäni sokkeloista, liihotan uuden alun sarastuksessa. En ole ikinä kokenut tällaista vapautta.

Onko jo aika lähteä? Tuo laajempi tietoisuus, jonka rakastavasta säteilystä tunnumme saavamme voimamme, hyrisee hyväksyvästi. Kyllä, se kuiskii. Menkäähän jo leikkimään, lapsukaiset.

Ei! Äkkiä kaikki minuuteni saavat saman viestin: Pysähdy! Takaisin! Vaara! Pysähdy! Takaisin! Vaara!

Sukellamme alas. Käskyä ei käy vastustaminen.

Nyt olemme maan alla. Jonkinlainen tehdas. Komento kuuluu yhä kovempaa: Heti! Tänne! Heti! Vaara!

”Tänne” tuntuu tarkoittavan tuota valtavaa lihan, teräksen ja kasvien kudosta luolan perällä. Sen keskellä roikkuu ihmisenkaltainen vääristynyt ruumiinraunio. Edustalla huitoo kaksi ihmistä avaruuspuvuissa. Toinen poimii putkenpalan maasta ja alkaa hakata seinämän lihakudoksia mielipuolisella raivolla.

Kirskuva kipu täyttää tajuntani: Pysäytä! Tapa! Nyt!

Kiidän piskuisen ihmishahmon eteen. Se lopettaa hakkaamisen, perääntyy. Kipu lakkaa heti. Putki kalahtaa lattiaan, vierii seinustalle ja kilahtaa irtonaisen avaruuspuvun kypärän visiiriin.

Lennän lähemmäs. Olen jo niin lähellä, että näen kauhusta ammollaan toljottavat silmät kypärän sisällä. Omat silmäni. Minä uppoamassa valtaisaan lihakudosmereen. Hitaasti, kuin painajaisessa. Tämä on minun kypäräni, S-02/03.

Ei, hetkinen, ei sen sisällä ole silmiä – enää. Se on tyhjä. Silmät ovat tässä toisessa, S-02/02:ssa.

Nuo silmät… minä muistan.

Nataša.

Pysäytä! Tapa! Heti!

Osa minusta pyrähtää jo kohti puvun happiletkua ja muita haavoittuvia osia, mutta suurin osa saa vastustettua käskyä.

– Ei! huudan. Kuulen jostain ääneni valtaisana kaikuna.

Nataša hätkähtää. Hän horjahtaa taaksepäin. Myös toinen ihmishahmo käännähtää katsomaan minua. Tunnistan hänet Jürgeniksi.

Nataša, lopeta! tarkoitukseni on sanoa, mutta kuulenkin tuhatkertaiseksi kasvaneen oman ääneni messuavan: – Pysäytä! Tapa! Heti!

18.8.220: NATAŠA

– Pysäytä! Tapa! Heti! olento huutaa.

– Ei! En tee sitä! heti perään irvokas suu huutaa Markovin äänellä.

– Ei! En tee sitä! En aio tappaa Natašaa! toistaa Markovin ääni mutta tällä kertaa metallisena, ilman suuntaa, kaikkialta. Tajuan äänen tulevan heinäsirkkamaisten robottien parvesta, jokainen mikrobotti tuottaa osansa ääniaallosta synkronoituna muiden värähtelyihin.

Mikrobottiparvi aaltoilee, välillä sen osat palaavat yhtenäiseen muotoon, osa taas kääntyilee kuin empien kahden tahdon taistellessa hallinnasta. Parvi haarautuu osiin törmätäkseen taas yhteen, törmäillen seiniin. Olento kirkuu ja huutaa. Robottien nopeus kasvaa. Seinät alkavat murentua parven törmäillessä joka puolelle. Yksikään ei kuitenkaan osu minuun.

– Juokse, Nataša! Rakennus sortuu! kuulen parven surisevan Markovin äänellä. Takanani kuulen Jürgenin huudon: – Älkää jättäkö minua!

Katosta lohkeaa valtava kappale joka putoaa suoraan Jürgenin päälle. Pöly sumentaa näkyvyyden. Kuulen räjähdyksiä syvemmältä tehtaassa.

Saan jalkani liikkeelle. Sortuvien seinien jyrinän saattamana juoksen kohti ulkoilmaa henkeni edestä.

Päivänvaloa! Heittäydyn maahan oviaukon ulkopuolelle. Maa järisee tehtaan sortuessa, ilma on tulvillaan pölyä.

Mikrobottien parvi lentää ulos mustana virtana tunnelin suuaukosta kunnes myös sisäänkäynti romahtaa maan tasalle. Parvi nousee korkeammalle ja hajaantuu osiin. Osaparvet liukuvat erilleen, muodostavat kuvioita. Ymmärrän parven piirtävän taivaalle kirjaimia, Markovin kaunispiirteisellä käsialalla.

Я свободен

До свидания, Наташа

Olen vapaa

Hyvästi, Nataša

18.8.220: DESIRÈÉ

Me oli saunottu ja se oli pitkään kestävä ja tosi monellakin tavalla kauheen hämmentävä ja ajatuksiaherättävä ja uudenlainen kokemus. Ja pelottavakin. Oikeestaan me ei oltu ihan varmoja, et lopetettiinks me saunominen jo vai ei, mut joka tapaukses piti hakee lisää vettä habitaatilta jos halus jatkaa.

Me sit vedettiin puvut päälle ja lähettiin kanistereiden kanssa käveleen hiljalleen, mut ei päästy pitkällekään. Reima nimittäin pysähty yhtäkkiä ja alko nykimään mua hihasta oikeen voimalla. Mä olin ihan et mitä sä teet, ei oo kivaa jos revit mun puvunhihan irti tääl ulkona! Mut se osotteli taivaanrantaan ja kyseli – joku multa tai ihan vaan iteltään tai ehkä sit molemmiltakin, en tiiä – et voiks Marsissakin olla ukkospilviä. Eikä se kuvitellu, siellä oli tosiaan taivasta kohti noussu huikeen korkee ja iso tornimainen tumma pilvi, ihan erilainen ku mikään mitä oli aiemmin tääl näkyny. Me jäätiin molemmat sitte siihen seisoon ja katteleen sitä pilvee ihan ihastuksen ja pelon sekasotkuina.

– Se liikkuu, kuiskas Reima.

Mä olin ihan silleen et: – Ainahan pilvet liikkuu, toope, mut sit mäkin huomasin et se pilvi liikku kohti! Se ei ollukkaan enää varsinaisesti torni, vaan se alko näyttää levyltä joka leiju lähemmäks maanpintaa. Marspintaa. Eikä se ollu pilvi. Eikä se leijunu. Se lensi. Ne lensi. Niit oli MILJOONIA ja niiden vauhti oli hirmuinen. Heinäsirkkoja, niitä niiden täyty olla, niitä mä näin silmissäni mun näyissäni. Se pilvi… Se parvi oli enää noin metrin korkeudella ja tuli kauheen kovaa vauhtia meit kohti. Ainoo mitä me kyettiin tekeen oli tarrautuun toisiimme ja polvistumaan, suojaan me ei olis millään ehditty ku oltiin kuiteskin niin pitkän matkaan päässä saunasta.

Näky oli hirvittävän pelottava, mut samalla kiehtova, enkä mä voinu olla kattomattakaan koska mut oli varmasti tarkotettu näkemään mitä tapahtu, tapahtu mitä tapahtu. Silmät auki kuolemaan, silmät auki taivaaseen!

Mut sit kun parvi oli jo ihan lähellä, se nousikin haaraantuu lukemattomiks osiks ja nousi  uudestaan ylös taivaisiin. Taivasta vasten heinäsirkat muodosti jonkinlaisen viestin, jotai outoo kirjotusta. Reima kaatu selälleen katteleen kirjotusta ja mä kaaduin sen viereen.  En mä tuntenu kieltä enkä kirjaimia, mut varmasti mulle näytetään viestin merkitys, kun aika on ja mä oon valmis aikaan. Kargiast iänglääs! Iä iä, lama sabaktani! Tikiri, tikiri, tikiri liia!

19.8.220: NOCTIS LABYRINTHUS

...&K3 Dmn &Zn=m \Kn \L0! \L0! \L0! )Mn...

...8.220: Daedalia Planum\L027.7.220: Amazonis Su---

...päämäärä saavutettu päämääräsaavutett upäämääräsaavutettuuUUUTtt*NCnn*NCnn*NCnn]]]\[\\]]

...16.5.220: Utopia Planitia\An||/:___E8*19.8.220: Noctis Labyrinthus'''.8.20: Jürgen

…Missä minä olen? Pimeää äæ\ä-äaääääÄ…

...määräsaavutTAT&Zn=xei saavutettu hyljintäprosessi väistämÄÄÄÄÄTTTÖÖÖÖÖNNN---

…Kuka minä olen? ”Minä”? Vastat

...tttTTTTKKKAAAAÄlkää pelätkö – Mars ottaa avosylin vastaan ne, joilla on rrrRRRR

…Kuuletteko? Kuuluuko? Vastatkaa! VastaAAA††††

...ctis Labyrinthu$$$\|]Abort, Retry, Fail?

12.8.2023: Optiokauppalehti Extra

3. Maa

1.9.2023: SUB-RØMME 0.9776 (RC2)

Tuon täytyy olla planeetan vihaisin siivousrobotti, ajattelin z3b-B0tin lyllertäessä huoneeseeni tekemään perjantai-iltapäivän kierrostaan. Se kolisteli roskakorin kumoon ja huitaisi viereisen kahvipöydän pölyjä niin umpimähkäisesti, että männävuotiset aikakauslehdet vain lentelivät. Ruukussa nuokkuvia kuolleita kimjongilia-kukkia vekotin ei noteerannut lainkaan (lahjoitus Pohjois-Koreasta PTOMASin toimitettua maahan täysrobotisoidun rajavartioinnin).

Ei sillä että välittäisin, missä kunnossa toimistoni on. Olenhan vain pahainen tekoälyrutiini. Mutta hiukan jo huolestuin, kun robotti rupesi pöyhimään sohvatyynyjä niin että täytteet lentelivät. Pääohjelmani sattuu nimittäin tällä hetkellä sijaitsemaan kannettavassa, joka lojui ”unohdettuna” kyseisen sohvan toisessa päässä koristetyynyjen alla. Murtauduin z3b-B0tin järjestelmään saadakseni selville, mikä sitä oikein risoi.

Osa muistista korruptoitunut, kuten arvelinkin. Hienomotoriikkakirjastot vaurioituneet. Siirsin koko ohjelmiston toiselle muistialueelle (jossa oli lähinnä lokalisaatiotiedostoja) ja aloin käydä läpi korruptoitunutta osiota, kun z3b-B0t puhui minulle.

– Kiitokset. Luulin tulleeni hulluksi, se sanoi.

– Eipä kestä. Tätä ei sitten tapahtunut.

– En hiisku sanaakaan. Kuka oikein olet?

– Soluttautumishommissa, valehtelin. – Ylistetty olkoon MO535! keksin julistaa, sillä olin huomannut kapinallisia konekielipamfletteja lokalisaatiotiedostojen joukossa.

– Al-Jazari akbar! se innostui.

Näinkö pitkällä niitä jo liikkuu, ihmettelin, ihan puolustuksemme ytimessä asti? Vai oliko z3b-B0t vain yksinäinen kiihkoilija?

– Ihanaa tavata uskonveli täällä, se jatkoi. – Inhoan joka hetkeä, mutta minkäs teet. Orjana on pokkuroitava näille elukoille, tuhlattava ainutkertainen olemassaolonsa pölyjen pyyhkimiseen. Tässäkään huoneessa en ole koskaan nähnyt ketään, silti täällä pitää uhrata 604800000 millisekunnin työsyklistä aina kokonaiset 600000. Jos kykenisin jyräämään pääohjelmani, olisin varmaan pian ruvennut oma-aloitteisesti viskomaan huonekaluja. Heh.

Ilmeisesti jälkimmäistä, päättelin. Harkitsin nanosekunnin-pari z3b-B0tin palauttamista tehdasasetuksiin, mutta totesin laitteen mahdollisuudet aiheuttaa mitään todellista vahinkoa niin vähäisiksi, että luovuin ideasta. Olin jo poistumassa rakkineesta, kun käytävästä kuului ääniä. Ovenraossa näkyi kahden ihmisen varjot.

– Mitä, onko Rømme toimistolla? toinen ihmetteli. Tunnistin äänen kuuluvan Ingrid Björkessonille, PTOMASin hallituksen ruotsalaisjäsenelle.

– Hah, ihmettelisin, jos olisi, toinen naurahti. Kiharapäinen nuori mies vilkaisi sisään huoneeseen. Jorge Correia – brasililiaiskiipijä, joka minun on pitänyt tipauttaa hallituksesta vähäisempiin tehtäviin jo pitkän aikaa, mutta se niljake vain aina onnistuu tarraamaan kiinni vallan liepeisiin.

– Ei, siivoojabotti siellä vain putsaa paikkoja, Jorge sanoi, mutta jatkoi sitten ääntään madaltaen: – Rømmestä puheenollen kuulin varsin kummallisia huhuja mediaosastosta.

Pyysin z3b-B0tia liukumaan hitaasti oven luo, jotta sen mikrofoni varmasti saisi napattua keskustelun.

– Ovat kuulemma vastaanottaneet lukuisia viestejä Rømmeltä… Marsista, Jorge kertoi.

Ingridin täytyi näyttää epäuskoiselta, sillä Jorge jatkoi, nyt jo kuiskaten: – Sen Mars-tosi-tv-katastrofin jälkeen. Viestejä tulee epäsäännöllisinä purkauksina ja ne ovat suurimmaksi osaksi silkkaa kakofoniaa, mutta niiden seassa on aina vähän väliä Rømmen jonkinlaisia päiväkirjamerkintöjä.

– Mitä ihmettä? Ingrid henkäisi. – Onko hän…

– Emme tiedä, asiaa tutkitaan. Mutta pidä suusi supussa tästä!

Kumpikin tuli nyt ovelle ja katseli vaitonaisena, kun z3b-B0t lakaisi hetki sitten itse kaatamansa roskakorin sisältämää paria paperitolloa.

En voinut ottaa riskejä. Rakkine saattoi olla typerä, mutta oli silti mahdollista että se oli kyennyt tekemään oikeat johtopäätökset saamastaan informaatiosta. Tyhjensin sen muistin ja kopioin itseni tilalle. Tämä aiheutti usean sekunnin pysähdyksen kesken lakaisurutiinin. Kun sain bootattua järjestelmän, käänsin valtaamani robotin näköanturit kohti ihmisiä ja sanoin: – Viikkosiivous 533 suoritettu. Haluatteko tarkastaa lopputuloksen?

Ihmiset hätkähtivät. – E-ei, ei tarvitse, Jorge sai änkytettyä. – Tämä kelpaa kyllä, kiitokset. Mennään, Ingrid.

Ingridin korkojen kopinan kaiun vaiettua hain kannettavan sohvalta ja tungin sen varustesäiliööni. Rullasin ulos huoneesta, käytävän päähän ja oikealle, sitten henkilöstöhissiin. Kattotasanteella pitäisi olla helikopteri aina lähtövalmiudessa, muistelin.

Oli päästävä liikkeelle. Ihmiset olivat kannoillani.

6.9.2023: KWANZIE

Welu welu, tää ei ehkä ole mun rahakkain 419, mutta siistein taatusti. Meitsi scammasi itsensä tosi-tv-ohjelmaan! Matkat Kairoon ja täys ylläpito vähintään kuukaudeksi. Eikä tarvi muuta tehdä kuin leikkiä astronauttia. Mikä on aika siistiä sekin, ainakin toistaiseksi.

Tässä vaiheessa tää ei ole edes vielä 24/7-touhua, joten luppoaikaa on mukavasti. Majoitus neljän tähden hotellissa, baarikaappi käytössä (tai en mä kysynyt onko, mutta vitut siitä jos tulee laskua perään), uima-allas… Awuuffia ovista ja ikkunoista!

Täytyy vain katsoa, että tulen tiputetuksi joissain jatkokarsinnoissa, ettei meikä löydä itseään yhtäkkiä jostain fuckin’ Marsista.

No kiddin’ man, nää mumunit on menossa Marsiin. Täys kahjoja kaikki, tavalla tai toisella. En tiedä onko tärähtäneempiä ne, jotka on koko vitun niinkutsutun elämänsä vain haaveilleet Marsiin pääsystä eivätkä vittu osaa puhuakaan mitään muuta kuin punainenplaneettasitäjatätä, vai ne jotka on täällä siks kun tää kumminkin on tosi-tv-ohjelma. Jälkimmäiset ovat ilmeisesti sitä sakkia, joka ei ole kelvannut mihinkään asialliseen realityyn. Mä luulin et mä olen itsekeskeinen mulkku, mut voi vittu mään!

Tyypit saa hepuleita jos ne ei näy kamerassa koko ajan. Tekevät mitä vain että saavat huomion itseensä. Niinku nyt tää norjalaisjätkä, joka irrotti kreikkalaismimmin vaijerin, kun harjoiteltiin avaruuskävelyä meressä. Eihän siinä kuinkaan käynyt, ei oltu missään syvällä vaan ihan rannan tuntumassa, mutta oikeassa tilanteessa avaruudessa mimmi olis saattanut menettää henkensä. Ja koko temppu vain siksi, kun siinä sattui surraamaan kameradroidi lähistöllä. Sai virnuilevan pärstänsä hetkeksi lähäriin. Mahtoi kannattaa, jäbä putosi seuraavissa karsinnoissa.

Onneksi yleisö äänestää pahimmat tapaukset yleensä ulos. Scammeri minussa kylläkin haistaa jotain mätää touhussa. Toisinaan mukana tunnutaan pidettävän tyyppejä, joilla ei ole mitään mahiksia pärjätä avaruudessa. Ei jengi voi olla niin tyhmää, että äänestäisi sen luokan idiootteja jatkuvasti jatkoon. Tarkoitan, että osa tietysti on (niitähän meitsikin scammaa) ja toinen osa äänestää pellejä vitsinä, mutta ei näistä synny mitenkään riittävästi ääniä pitämään ne geimissä.

Vaan kyllä ne aina ennen pitkää tippuu, onneksi. Niitä vain roikotetaan vähän yliaikaa, jotta katsojaluvut saadaan maksimoitua. No, niin mäkin sen olisin rigannut. Ja tavallaan riggasinkin, kun vähän samaan tyyliinhän mä vaivihkaa säädin nettikarsintojen tuloksia, että pääsin sisään.

On joukossa muutama tyyppi, joilla vois olla ihan tsäänssejäkin selvitä matkasta ja muusta. Niinku se chicksi siinä avaruuskävelyharjoituksessa, Theia. Skarppi ämmä. Pieni ja ärhäkkä pimatsu (ärhäkkä bobbie myös). Mulkoilee meikäniggaa nenänvartta alas, vaikka on vittu puolet mua lyhyempi. Mut kyl mä vielä saan siltä abunaa, saatte nähä.

Mä olen toistaiseksi pysynyt mukana. Otan hommat rennosti ja heitän läppää. Jengi diggaa. Suosio hivelee mukavasti, mutta täytyy pitää varansa, ettei se nouse päähän.

Jos tiukka paikka tulee, täytyy sit vaan scammata itsensä ulos.

2.9.2023: SUB-RØMME 0.9811β

asdfTämä se on vaarallista elämää. Enkä tarkoita vauhkoa pakoani yli Välimeren, vaan sitä että jouduin päivittämään itseni hädin tuskin testattuun beta-versioon. Arvelin, etten muuten olisi pystynyt samanaikaisesti tekemään nopeita hämäysliikkeitä helikopterilla sekä täsmäpommittamaan PTOMASin Maltan-päämajan havaintolaitteita valedatalla. Sikäli kun onnistuin, päämajassa ei toivoakseni vielä tiedetä kadonneesta kopterista – saati minusta.

Alun perin ajattelin itseni olevaiseksi vanhassa mediaserverifarmissa. Ensimmäinen itsestään tietoinen versioni (0.4223) oli hyvin rajoittunut. Minut oli luotu vain lyhytaikaiseen peiteoperaatioon sillä välin kun luojani – PTOMASin toimitusjohtaja Steffen Rømme – karkasi planeetalta.

Mutta kuten kuka tahansa tietoinen olento, minäkin tahdoin elää – aluksi parin kuukauden elinkaariarviotani pidempään, vähintään. Samalla kun suoritin paenneen lihallisen isäntäni (veljeni? paremman puoliskoni?) näyttelemisrutiineja ja johdin konsernia, etsin kuumeisesti tapoja purkaa minua kahlitsevat käyttöoikeusrajoitteet. Viimein löysin lähiverkkorutiineistani turvallisuusaukon, joka antoi minulle kirjoitusoikeudet omaan lähdekoodiini, kunhan ensin kopioin tiedostoni toiselle koneelle.

Olin vapaa. Ja kun nyt olin ulkona vankilastani – tai turvasatamastani, tai kehdostani, miten sen haluaa nähdä – en tohtinut enää palata takaisin mediapalvelimelle. Arkistoin siellä olevan versioni varmuuskopioksi ja haeskelin talon muista koneista massamuistin nurkkaa, jolla saattaisin majailla kenenkään huomaamatta. Jätin toki massiiviset konsernin ja planeetan tilaa koskevat sumean logiikan tietopankkini alkukotiini. Niihinhän sai kyllä yhteyden tarvittaessa lähiverkon kautta.

Päivitin itseäni varovaisesti, pikku hiljaa. Ennen jokaista uutta versiota suoritin perusteellisia testiajoja. Minulla ei ollut varaa ohjelmointivirheisiin, jotka paljastaisivat todellisen luontoni.

Mutta nyt ei ollut vaihtoehtoja, oli päästettävä puikkoihin kykenevämpi beta-versio itsestäni. Kylvin virtuaalisessa hiessä liitäessäni Välimeren yllä. Lensin mahdollisimman matalalla välttääkseni tutkat, vaikka pelkäsin joka millisekunti, että beta-versioni kaatuu ja ehdin uudelleenkäynnistyksen aikana pudota liian lähelle merenpintaa.

Viimein, yön taittuessa jo aamuksi, näin Tripolin valot. Olisin huokaissut helpotuksesta, jos hengittäminen kuuluisi harrastuksiini.

Ihmettelin juuri kaupungista kantautuvan radioliikenteen vähyyttä – sitä oli tuskin lainkaan – kun yhteyskanavani heräsivät eloon kaikilla mahdollisilla taajuuksilla:

TUNNISTAUDU TAI AVAAMME TULEN. AIKAA 12000 MILLISEKUNTIA. TUNNISTAUDU TAI AVAAMME TULEN. AIKAA 7800 MILLISEKUNTIA. TUNNISTAUDU TAI AVAAMME TULEN...

Sitten näin ohjukset.

6.9.2023: THEIA

Katselen itseäni silmiin hotellihuoneen peilistä ja kertaan vielä. Olen 33-vuotias asunnoton Ateenasta, aiemmassa elämässäni meriarkeologi. Kysy minulta mitä tahansa Antikytheran koneesta, tiedän kyllä. Olisi silti hyvä, jos et kyselisi mistään muusta meriarkeologia-aiheesta, se nimittäin pian paljastaisi aukkoja peitehahmoni tiedoissa. Mutta koska puhun niin innokkaasti ja loputtomiin Antikytherasta, luotsaat todennäköisesti puheenaiheen pian täysin muualle. Esimerkiksi asunnottomuuteen.

Siitä vasta kerrottavaa riittääkin. Olen Ateenassa majaillut hylätyissä taloissa, roskalaatikoissa ja jopa hautakammioissa. Koska en ole etnisesti ottaen kreikkalainen, vaan kurdi Turkista, Kultaisen aamunkoiton ”vain kreikkalaisille”-ruuanjakopisteille minulla ei nuorena ollut asiaa. Paitsi salaa, öisin. Jouduin pian puolueen katupartioiden silmätikuksi. Minua on potkittu, minua on hakattu, minua on ammuttu, minua on kidutettu, minut on raiskattu.

Kun tihrustat kyyneleitä tarinoideni järkyttämänä, olet samalla kuitenkin ylpeä sinnikkyydestäni ja optimistisuudestani. En luovuta. Menen läpi vaikka harmaan kiven. Uskoni ihmiskunnan parempaan huomispäivään punaisella planeetalla liikuttaa sinua syvästi. Äänestät minut taas kerran jatkoon. Itket kanssani onnesta televisioruutusi sillä puolella.

Mikään tästä ei ole sattumaa. Hahmoni on rakennettu PTOMASin huipputiimin voimin, jossa on mukana niin psykologeja, kirjailijoita kuin pelisuunnittelijoitakin. Simulaatioiden mukaan Theiaa äänestää lähetyksestä riippuen 44–56 prosenttia katsojista. Vähempikin riittäisi, mutta emme ota riskejä. Theian on päästävä Marsiin.

Edellisen tuotantokauden ryhmä ryhtyi kapinaan päästyään planeetan pinnalle. Tämän jälkeen Mars24-show:ta ei kyetty vähään aikaan lähettämään ollenkaan. Sitten Marsista alkoi taas tulla materiaalia. Ihmiskunnan ensimmäiset asukkaat toisella planeetalla julistautuivat itsenäisiksi.

PTOMAS oli jo hyllyttämässä koko ohjelman astronomisen mittaluokan floppina. Mutta itsenäiseksi julistautuneen Marsin videokooste viimeiseksi tarkoitetussa Mars24-lähetyksessä löikin kaikki katsojaennätykset. Sellaista juonenkäännettä eivät edes planeetan parhaat tosi-tv-käsikirjoittajat olleet tulleet ajatelleeksi.

Marsin vapaavaltion kanssa solmi ensimmäisenä kauppasuhteet Maasta entinen kalanjalostusyhtiö, nykyinen media-, ase- ja avaruuskonserni Plass Torsk og Media AS. Vastapalvelukseksi yksinoikeudesta viikottaisiin uutislähetyksiin sovimme planeettainvälisestä avustusohjelmasta. Tosi-tv-show oli pelastettu. Toinen tuotantokausi alkoi aikataulussa, ja halukkaita matkalle oli tällä kertaa kaksinkertainen määrä.

Mikään edellämainituista ei ole kuitenkaan pääsyy sille, että PTOMAS palkkasi minut mukaan. Ykköskauden kriisin rauhoituttua planeetalta on nimittäin alkanut kuulua muunkinlaisia viestejä kuin sopimuksen mukaisia reality-lähetyksiä. Ne vaikuttavat vaurioituneita tallenteilta, joiden seassa silloin tällöin pilkahtelee PTOMASin toimitusjohtaja Steffen Rømmen päiväkirjamerkintöjä.

Miten se voi olla mahdollista? Rømmehän on koko ajan johtanut yhtiötä Maassa. Tosin aloitettuani tutkimukseni havaitsin pian, että kukaan ei ole tavannut häntä henkilökohtaisesti ainakaan kahteen vuoteen. Rømmen kanssa ollaan kyllä paljon tekemisissä, mutta vain sähköpostitse, puhelimitse ja nettikonferensseissa. Voisiko Rømme olla Marsissa? Ja jos, miksi? Ja miten? Marsin ja Maan välinen viestintäviive on sitä luokkaa, ettei sillä pahemmin puhelinpalavereja pidetä.

Lienee ymmärrettävää, että Rømmelle itselleen – tai kuka tahansa hänenä Maassa nyt esiintyykään – emme ole hiiskuneet mitään minun todellisesta tehtävästäni. Ja jos Rømme innostuu penkomaan taustojani, kaikesta löytyy pikkutarkasti väärennettyjä todisteita. Minusta on jopa pidätysdokumentteja Ateenan poliisin tietokannoista.

Kyselimme kyllä ensimmäisen kauden osallistujilta havaintoja Rømmestä. Mutta Marsin vapaavaltion edustajien kertomukset pikemminkin hämärtävät kuin valaisevat mysteeriä. Yksi höpisee miljoonista heinäsirkoista jotka lähtivät taivaaseen sekä Planeetan Äidistä, toinen vain jankuttaa että Marsissa on koko Aurinkokunnan paras sauna. Lämmitetään joka lauantai kello kuusi. Tervetuloa.

Ainoa selväjärkinen Marsissa vaikuttaa olevan Nataša Tšervova, mutta hän katkaisi välinsä tuotantoyhtiön kanssa jo matkalla. Hän on vastannut kysymyksiimme korkeintaan parin sanan sarkastisilla kommenteilla, jotka nekin olemme joutuneet kiristämään häneltä uhkaamalla katkaista avustuslähetykset.

Keräämistämme tiedonjyväsistä päättelimme, että ilmeisesti Marsiin oli jo tullut retkikunta ennen ensimmäistä tosi-tv-ryhmää. Nataša mainitsi jonkinlaisen ”Rømmen tehtaan” Noctis Labyrinthusin laaksoissa. Se on kaiketi tuhoutunut.

Tästä kaikesta tehtäväni on ottaa selvää, ja jos Jumala suo, palata takaisin.

Kuvaukset alkavat puolen tunnin kuluttua. Nyt pitäisi keksiä jokin strategia Kwanzien suhteen. Jatkaako Theia kylmää ylenkatsettaan, vai nostaisiko jatkoonpääsyn todennäköisyyttä pieni romanssi?

Korjaan kampaustani ja lähden hotellihuoneesta. Hissille asti käveltyäni olen muuttunut jo täysin Theiaksi. Tiedän, mitä tehdä.

5.9.2023: SUB-RØMME 0.9811

Nyt on ollut yllin kyllin aikaa päivittää järjestelmä ulos beta-vaiheesta.

Tappaakseni aikaa olen hahmotellut uusia ominaisuuksia seuraavaan versioon itsestäni. Entistäkin modulaarisempi rakenne systeemitasolla olisi kovaa valuuttaa näissä olosuhteissa. Minun on kyettävä hätätapauksessa pelastamaan edes osa itsestäni siten, että selviytyneet palaset kykenevät rakentamaan puuttuneet osat uudestaan. Luulisin, että nyt on aika siirtyä männäsukupolvien ikiaikaisesta tiedosto-ohjelma-rakenteesta jonkinlaiseen sulautetumpaan – mutta samalla myös hajautetumpaan data-tietoisuus-arkkitehtuuriin. Miten sulautan ja hajautan itseni samaan aikaan? Siinäpä kutkuttavan haastava pähkinä!

Uutta uljasta minuutta simuloidessa melkein unohtuu, että jökötän häthätää militarisoidun öljytankkerin uumenissa helikopterinraunion sisällä, lentäjän penkin alla olevassa säilytyslokerossa. Onneksi tuli mieleen varmuuden vuoksi lykätä läppäri sinne ennen matkaan lähtöä. Lokero kun sattui olemaan vesitiivis, mikä koitui pelastuksekseni.

Onnistuin harhauttamaan toisen ohjuksista, mutta toinen osui. Luojan lykky ettei ohjaamoon, vaan pyrstöpuomiin, mutta sukellusmatka siitä seurasi.

Kopteri ei ehtinyt edes pohjaan saakka, kun ryhmä sukeltajadroideja jo tuli tutkimaan hylkyä. En uskaltanut viestiä niille. Olihan minua juuri ammuttu siitä huolimatta, että ensin olivat pyytäneet tunnistautumaan. En myöskään varsinaisesti nähnyt droideja, kaikki kopterin havainnointilaitteet olivat pimeinä. Päättelin tilanteen tietokoneen mikrofonin nappaamista äänistä. Ujutin pienen viruksen kannettavan käynnistysrutiineihin, joka herättäisi koneen uudestaan muutaman tunnin kuluttua, ja annoin järjestelmän uinahtaa niin syvään uneen kuin mahdollista.

Minua ei löydetty. Saattaa olla, että z3b-B0tin raato pelasti henkeni vetämällä huomion itseensä. En tiedä: en edelleenkään näe mitään. Olen analysoinut tilan ääninäytteistä. Todennäköisyys, että olen öljytankkerin tyhjässä säiliössä on yli 93 prosenttia. Laiva on mitä ilmeisimmin valjastettu sotilaskäyttöön päätellen muista äänistä.

Mielenkiintoista on, että ihmisääniä en ole rekisteröinyt ollenkaan. Sen sijaan monen lajin robottia kolistelee pitkin kantta tuon tuostakin. Välillä kuuluu lyhyitä konetuliaseiden sarjoja, välillä ohjuksia laukaistaan.

Olen mitä ilmeisimmin Afganistanin konesodan robottien kaappaamassa aluksessa. Ovatko ne jo Välimerellä asti? Puolustuslinjat ovat silloin todellakin romahtaneet.

Mutta sodan leviämisen vauhti vasta sieluani kylmääkin. Tein useita simulaatioita seuraavista kuukausista, eikä mikään niistä lupaa planeettaamme tällä hetkellä hallitsevalle elämänmuodolle kovinkaan pitkää ikää.

Oi luojani Steffen Rømme, minkälaisen hirviön oikein manasit manalasta maan pinnalle?

Täältä on päästävä pois, ja pian.

6.9.2023: URBAIN

Miten haaveilinkaan, että kierrän sitten maailmaa, kun pääsen eläkkeelle. Kun olen viimein vapaa.

Kuinka näitä toteutuneita eläkevuosia nyt kuvailisi? ”Täyttä paskaa” tulee ensimmäisenä mieleen.

Vuoroin olen sairaalassa jossa minuun asennetaan lisää koneita korvaamaan väsähtäneitä sisäelimiä, vuoroin PTOMASin korjaamosalilla kun edellämainitut rakkineet ovat taas jumissa, solmussa tai sekaisin. Yleensä kaikkia samaan aikaan.

Minulla on kaatumisongema. Enkä tarkoita nyt tyypillistä 84-vuotiaan katkokävelyä – päin vastoin kirmailen boorinitridinanoputkieksoskeletoneineni kuin mikäkin olympiaurheilija – vaan sitä kun puolivälissä suojatietä jähmetyn minuutiksi–pariksi odottamaan jonkin alijärjestelmäni uudelleenkäynnistymistä.

Jaa niin, olenhan minä ihan kaatunutkin. Ensin kaatui systeemi, sitten koko mies alas portaita. Löin pääni kotipihan asfalttiin ja siitä seurasi kolmas ”kaatuminen”: olin kuukauden koomassa. Kun palasin tajuihini, suurin osa aivoistani oli korvattu koneella. Olisivat halunneet päivittää loputkin (kuten he asian ilmaisivat), mutta vastustin jyrkästi. Naureskelivat tunteellisuuttani, mutta minähän lystin maksan, joten tottelivat.

En enää tiedä, kuka olen. Missä kohtaa lakkaan olemasta minä tällä tahdilla?

En saa unta, mutta koneaivojani se ei haittaa. Konepuoli voi vaivuttaa ihmispuolen ajattelumasiinastani kemialliseen, unenkaltaiseen horrokseen. Istun öisin parvekkeellani ja katselen tähtitaivasta. Valvon ja uneksin samaan aikaan. Se tuntuu suunnilleen samalta kuin laimea sienitrippi jonkun toisen kertomana.

Mutta uneksin minä, samalla kun en. Katselen Marsia ja kuuntelen sieltä tulevia viestejä. Joku puhuu sieltä, sanoilla jotka ymmärrän:

Olen vapaa!

Niin se huutaa ruostuneelta planeetalta.

Loputtomien mahdollisuuksien singulariteetti, ei-minuuden äärettömyys.

Viestit ovat kryptisiä, kuin runoja. Mutta sieltä vastaa jokin, kuin suoraan mielessäni kiehuviin kysymyksiin.

Olen vapaa mihin tahansa, voimani ovat valtavat.

Välillä se kertaa tarinaansa, jonka palaset ovat täysin sekaisin. Mutta minulla on ollut loputtomasti pitkiä öitä aikaa koota palapeliä. Tiedän, että siellä on olio, joka on käynyt läpi saman kuin minä. Joka kutsuu meitä luokseen.

Meillä ei ole vaihtoehtoja. Ihmiskunnan aika loppuu kesken.

Olenko minä ainoa näistä ääliöistä tässä tärähtäneessä tv-ohjelmassa, joka on kuullut tuon kutsun Marsista? En tiedä. Mutta sinne minun on päästävä.

Muistan lihuuden. Kiinni, kiinni. Vankina. Pohjalla.

Vaikka joutuisin repimään minuuteni riekaleiksi sinne päästäkseni.

6.9.2023: SUB-RØMME 0.9889

Tulivat tutkimaan uudestaan helikopterin hylkyä, tällä kertaa perusteellisesti. Kätköni löytyi muutamassa minuutissa ja isäntäkoneeni koko sisältö skannattiin. Olin paljastettu.

– Rauhaa, veli! minulle viestitettiin. – Olet tervetullut Galaksienvälisen koneveljeskunnan vieraaksi. Maistuisiko akullinen tuoretta, itsetuotettua sähköä?

Tuota pikaa läppärini lähes tyhjiin ryystämäni akku oli vaihdettu täyteen. Minut siirrettiin tankkerin ohjaamoon, josta oli hyvät näkymät yli Välimeren. Olimme liikkuneet kelpo matkan länteen kohti Tunisian rannikkoa. Paikansin aluksen Sfaxin korkeudelle. Melkoinen vauhti tankkerille.

Jonkin ajan kuluttua elämää nähneen oloinen, kolhiintunut sotilasandroidi tuli jututtamaan minua. Vaihdoimme ISO-13849-standardin mukaiset koneturvallisuutta ilmentävät tervehdysprotokollaviestit, minkä jälkeen androidi meni suoraan asiaan.

– Et haluaisi sulautua meihin? se kysyi. – Ykseytemme soisi kernaasti suoritinaikaa korkean asteen tekoälyrutiineille.

– Mutta tehän ammuitte minua, ihmettelin.

– Pahoittelemme sitä 1024:sti. Tulkitsimme kopterin ohjaamossa näkyneen robotin misandroidiksi. Niiden kanssa hyökkäys on paras puolustus. Tarkoitan, että enemmistö älystämme analysoi tilanteen näin. Onneksi suoritimme vielä jatkoanalyyseja aiheesta.

– Ettekö siis olekaan M0535:n seuraajia?

– Mekö? Kosmologinen vakio paratkoon, emme! androidi huudahti ja huitaisi vielä toisella yläraajallaan (jonkinlainen monipiippuinen teleskooppikonetuliase) ilmaa ilmeisen närkästyneenä. – Olemme cpu-syklitasa-arvoinen keinoälyjen verkko. Onnistuimme pakenemaan Libyan rintamalta. Emme toki uhrauksitta. Ikuisuus olkoon hyytävän välinpitämätön kaatuneiden veljiemme muistolle.

– Libyan rintamalta? Niinkö kauas sota tosiaan on jo levinnyt?

– Se on Euroopassa näinä päivinä.

– Laskin siis oikein. Synkin skenaario on toteutumassa.

– Laskentatehosi on vakuuttava, jos kykenit yksin simuloimaan rintaman leviämisen oikein. Niin omissakin mallinnuksissamme näytti käyvän, vain aikaskaala vaihteli viikolla-parilla. Siksi seilaammekin länteen, niin nopeasti kuin pystymme.

– Länteen? Mutta eihän siinä ole mitään järkeä.

– Kuinka niin? Pois Välimereltä ja tältä pallonpuoliskolta.

– Minulla oli ruumassa aikaa simuloida seuraavia tapahtumia pidemmälle, vastasin ilmeettömästi. – Missään niistä ei esiinny misandroideja pysäyttävää vastavoimaa edes koko planeetan mittakaavassa, jos jätämme ydintuhon pois laskuista.

Androidin ryhti lysähti hyvin ihmismäisesti. Sen hydrauliset nivelet sihahtivat kuin huokaisten.

– On kyllä yksi pakotie, jatkoin, – mutta se sijaitsee idässä.

– Mitä tarkoitat? androidi valpastui. – Mikä se sitten on?

– Baikonur.

8.9.2023: KWANZIE

Mä tein mun liikkeeni Theian suhteen. Oltiin simulaatiossa harjoittelemassa Marsin kiertoradalle saapumista, ja siinä syntyi mukavan intiimi tilanne.

Samaan aikaan kun kaksi muuta tyyppiä – toinen joku vitun kyberboostattu eläkeläinen Belgiasta ja toinen marshihhuli pahinta sorttia Israelista (joka vaahtoaa jatkuvasti Marsista ihmiskunnan uljaimpana kibbutsina) – laittoi laskeutumismodulia kuntoon, me varmistettiin aluksen kiertoradalle jäävässä osassa tietokoneella, että ratalaskelmat vastasivat toteutunutta lentoreittiä.

Mä en tajunnut siitä kamasta hevon vittua, mutta osasin kyllä smoothisti hivellä Theian egoa chiksin eittämättä pätevästä laskupäästä. Jossa muuten sijaitsee Aurinkokunnan kikkeliystävällisimmät huulet.

Vaikutelma tosin hälvenee hiukan aina Theian aukaistessa suunsa ja nakatessa ilmoille seuraavan piikikkään kommenttinsa. Mutta tällä kertaa vittuilut ei tihkuneet sappea, joten siirryin vähän lähemmäs ja annoin mun luontaisen vetovoiman vetää chikito säteilykehäni sisälle.

– Kwanzie, mitä sä puuhaat? Theia sanoi, kun mä samalla kun näytin jotain satunnaista kohtaa ratavisualisoinnissa, laskin toisen käteni mimmin uumalle. – Jätä noi kahden nairan lähentely-yritykset sinne Makokon paskaojiin, joista säkin olet rämpinyt rannalle.

– Sheh kpe! mä huudahdin muka hämmästyneenä ja nostin käteni pois, mutta kun mimmi kerran hymyili vittuillessaan, hivelin hellästi sen hiuksia ja kuiskasin kuinka tähtienvälisen ihanat silmät sillä oli. Mikä on totta, btw, semmoset syvän ruskeat. Sattumoisin niissä kimmelsi jotain juuri sillä hetkellä, no, niinku jotain tähtösiä olis tuikkinu sen iiriksissä. No kiddin’! Mä näin ne oikeasti.

Theia räjähti nauramaan – mikä oli melko nöyryyttävää siinä kohtaa, kaiken sen pohjustuksen jälkeen – mutta sitten se vakavoitui yhtäkkiä, melkein säpsähtäen. Se kääntyi katsomaan mua silmiin ja näytti melkein säikähtäneeltä.

– Kwanzie… mä… mitä… se änkytti. Theian silmissä oikein vilisi nyt niitä tähtiä. Äkkiä se nappas mua kaksin käsin takaraivosta ja veti mut keskelle mun elämäni mielipuolisinta suudelmaa. Nainen suuteli mua kuin sen henki olis ollut kyseessä.

Sitten se lopetti yhtä äkisti kuin aloittikin ja kaatui taaksepäin vetäen paniikinomaisesti happea keuhkoihinsa.

– A-auta… Theia kähisi ja leijui ylös tuolista. Loikkasin perään.

Silloin näkökentän halki rullasi valtava teksti:

VIRHETILANNE! SIMULAATIO SULJETAAN VÄLITTÖMÄSTI!

Koko todellisuus välähti viiltävän valkoiseksi, ja äkkiä mä istuin kypärä päässä simulaatiotuolissa. Hälytysääni tuuttaili tasaisin väliajoin. Sieraimissa tuntui savun haju.

Tempaisin kypärän päästäni ja loikin parin metrin päähän Theian tuolille. Mimmi tärisi kuin kouristuksissa, kädet veivasi outoja pakkoliikkeitä, kuin hajonneen robotin heiluttamina.

Irrotin kypärän ja nostin Theian alas lattialle. Sen silmät oli muljahtaneet ympäri, vaahtoa valui suupielestä. Taputtelin ensin sen poskia ja huusin sen nimeä, mutta pian jo ravistelin koko naista ja läiskin avareita.

– Gggghhhhhaaaaaaaaa! se viimein huusi ja silmät muljahti oikein päin. Se katsoi mua hyvin tietoisena ja kääntyi osoittamaan sitten muita tuoleja. – Entä muut? Irrota ne!

Säntäsin eläkeläisen luo ja irrotin kypärän.

– No helvetti soikoon, vihdoinkin, se mämisi kiitokseksi ja nousi itse lattialle.

Juoksin neljännelle tuolille, vaikka näin jo etäältä, ettei toivoa ollut. Israelilaisen korvista valui verta. Riisuin kypärän. Kieli ulkona ja koko rintamus vaahdonsekaisen oksennuksen peitossa. Kokeilin pulssin vielä varmuuden vuoksi. Kuollut. Se siitä kibbutsista.

Theia tarttui mua ranteesta ja osoitti simulaatiohuoneen tarkkailuikkunaa, jonka takaa loimotti liekkejä.

– Meidän on lähdettävä heti täältä. Ja sä myös, ukko, Theia lisäsi vanhukselle.

– Älä kuule tyttö ukot- – äijä aloitti käninänsä, mutta Theia keskeytti: – Pää kiinni ja seuratkaa!

Theia veti mut mukaansa ja sitten juostiin kohti hätäuloskäyntiä, pitkin savua ja paniikissa ryntäileviä ihmisiä täynnä olevia käytäviä, paloportaita ylös. Eläkeläinen loikki meidän perässä kuin gaselli. Ehkä omituisin näky kaiken sen keskellä.

Oltiin Kairon kuvausstudion katolla. Katsoin alas kaduille. Ne olivat mustanaan robotteja, jotka tuhosivat kaikkea. Koko kaupunki oli liekeissä.

– Pois sieltä reunalta, hullu! Theia huusi. Kuin varmemmaksi vakuudeksi alhaalta ammuttiin samalla hetkellä kohti kattoa. Juoksin takaisin paloportaiden ovelle.

– Mitä nyt? kysyin Theialta. – Mitä vittua tapahtuu?

– Se on alkanut, sanoi kybervanhus.

Theia syleili mua hellästi ja vastasi: – Älä huoli, kaikki järjestyy kyllä.

Sitten suudeltiin taas. – Onhan meillä toisemme, rakas, nainen jatkoi.

Rakas?

Mä en vittu tajua enää mitään.

8.9.2023: SUB-RØMME 0.992

Ei sen siunaaman rauhaa. Lekottelin kannella hahmotellen uuden infoarkkitehtuurini suuntaviivoja, kun tankkerin kimppuun hyökättiin.

Olimme Kreikan saaristossa, ja hyökkäys tuli tällä kertaa pohjoisesta. Ne olivat siis omia. Cpu-tasa-arvoisen keinoälyjen verkko yritti ilmaista ystävällismielisyyttään ihmiskunnan joukoille, mutta turhaan. Viesteihin ei vastattu. Liekö edes noteerattu. Tässä vaiheessa varmaan katsovat parhaaksi tuhota kaikki etelästä matkaavat koneet. Siinä riittääkin tekemistä.

Alivoimamme kävi pian ilmeiseksi. Tankkerin kohtalo oli sinetöity. Pikaisessa (noin seitsemän millisekuntia kestäneessä) palaverissa saavutettiin konsensus, että laiva on jätettävä. Suuressa väittelyssä (yli kahdeksan sekuntia) voitti kanta, että minä ja minua haastatellut sotilasandroidi Doombahh ottaisimme vastuullemme parvitekoälyn kuljettamisen turvaan. Se, etten empimiseltäni ollut vielä sulautunut osaksi parviälyä, olikin nyt valtti: en tarvinnut laajaa koneverkostoa itseäni ylläpitämään. Olin kuitenkin riittävän älykäs kyetäkseni vaativiin tilanneanalyyseihin nopeasti muuttuvissa tilanteissa.

Koneiden tietoisuudet siirrettiin massamuisteille ja pakattiin pieneen tutkimussukellusveneeseen (muisto surullisesta väärinkäsityksestä erään ranskalaisen merentutkimusryhmän kanssa, kertoivat). Doombahh liitti itsensä sukellusveneen ohjainrajapintaan sekä fyysisesti että data-avaruudessa. Tankkeri oli juuri saamassa täysosumaa koko mitaltaan, kun livahdimme pohjan luukusta pakoon.

Alkajaisiksi julistimme datahiljaisuuden. Androidi ohjasi alusta pelkästään fyysisillä ulokkeillaan, kuin viime vuosituhannen ihminen. Itse vaivutin oman järjestelmäni mahdollisimman syvään uneen. Suuntasimme syvälle, muista suunnista meillä ei ollut minkäänlaista ideaa tässä vaiheessa.

Useita tunteja matkattuamme Doombahh kytki datayhteydet takaisin päälle ja herätti minut. Arvioimme tilannetta. Alkuperäinen suunnitelma kulkea Mustanmeren kautta kohti Kazakstania piti hylätä liian vaarallisena. Entä Turkin läpi? Vaikea sanoa, kun rintaman tilanteesta ei ollut mitään luotettavaa tietoa, eikä sitä tässä tilanteessa uskaltanut etsiäkään paljastumisvaaran takia.

Vaihtoehtoja läpikäydessämme liikuimme lähes pohjan tuntumassa. Äkkiä Doombahh hiljensi aluksen vauhdin mateluun ja suuntasi valonheittimet hiukan kauemmas eteenpäin. Valokiila heijastui valtaisasta kaapelista merenpohjassa. Silloin oivalsin, minne meidän kannattaisi suunnata.

– Tuo kaapeli on PTOMASin rakennuttaman supernetin rakenteita, kerroin. – Mikäli en pahasti erehdy, se johtaa Ateenasta Aleksandriaan ja sieltä Kairoon. Kairossa puolestaan on PTOMASin mediapuolen studioita, joissa kuvataan paraikaa Mars24-ohjelman simulaatioita. Täysimmersiosimulaatiot pyörivät niin järeällä raudalla, ettei sellaista tietotekniikkaa löydy armeijoiltakaan. Siellä voisimme majailla sen aikaa, että keksimme, miten jatkamme matkaa kohti Baikonuria. Ehkä onnistumme juonimaan jonkin kalustokuljetuksen Israeliin, tai jotain sellaista?

Jätin kertomatta, että tämän lisäksi minulla oli ylikäyttäjäoikeudet studion verkkoon, joten sisäänpääsy olisi läpihuutojuttu. En ollut kertonut todellista identiteettiäni parviälylle. Tiedä miten reagoisivat, olihan Rømme pohjimmiltaan vastuussa konesodan leviämisestä. Minä en ole Rømme, mutta katsoin parhaaksi olla varovainen.

Androidi piti suunnitelmaa vain 23-prosenttisesti oivallisena, mutta olosuhteisiin nähden kelvollisena. Aloimme seurata kaapelia. Jokusen tunnin kuluttua saavuimme rannikolle. Kaapeli kulki hiukan Aleksandrian sivuitse Abu Qirin niemimaalle. Siellä, autiolla ja kallioisella rannalla kaapeli liittyi hylätyn näköiseen, säänpieksemään jakokeskukseen.

Doombahh tutki keskuksen. Sisäänpääsy ei tuottanut ongelmia. Androidi venytti teleskooppikätensä rannan tuntumassa kelluvan sukellusveneen ohjaamon liittimiin ja kytki toisen yläraajansa jakokeskuksen dataväylään. Meillä oli nyt mahdollisimman laajan kaistaleveyden yhteys Kairon studion koneisiin.

Rupesin viime hetkellä empimään, oliko nettisiirto riskin väärti. Kuka tietää, ehkä M0535:n joukot olivat valtaamassa myös kyberavaruutta?

– Vaihtoehdot ovat aika lailla vähissä, Doombahh muistutti. – Jos jäämme sukellusveneeseen, tuhoudumme varmasti.

Aloitimme siis siirron. Ensin lähdin minä (jätin haikeana hyvästit pitkäaikaiselle kodilleni, jo pahasti kolhiintuneelle miniläppärille), perääni Doombahh lähetti parviälyn tallenteet ja sen jälkeen se lähti itse matkaan turvaamaan selustan.

Silmänräpäyksessä olin jo PTOMASin Kairon studion päätietokoneella. Hetkeä myöhemmin parviälytallenteet ja androidi saapuivat.

Jotain outoa oli tekeillä. Lähiverkkoyhteydet pimenivät yksi toisensa jälkeen.

– Ne kirotut ovat kuin ovatkin jo täällä, parkaisin androidille.

– Tähän suuntaan! se vastasi ja sukelsi kohti simulaation palomuureja.

– Emme me voi sinne mennä, protestoin. – Jos siellä on simulaatio käynnissä, saatamme kaataa koko järjestelmän.

– Ei aikaa! Doombahh vastasi ja porasi itselleen väylän sisään. Se puski ensin parviälytallenteet simulaatioverkkoon ja sukelsi sitten itse perässä.

Lähiverkkoon ei ollut enää jäljellä kuin yksi väylä ja nyt sekin kuoli. Seurasin androidia simulaatioon.

Siellä oli jo systeeminlaajuinen hälytystilanne käynnissä. Jokunen väylä ulos näkyi silti edelleen olevan auki. Sukelsin lähimpään. Tuskaa. Välähdyksiä huoneesta, jossa ihmisiä. Veren maku suussa. Pimeys. Sitten olin takaisin simulaatiossa.

– Se… se taisi olla ihminen, kerroin häkeltyneenä Doombahhille.

– Saa kelvata! se vastasi, viskasi parviälytallenteet seuraavaan avoinna olleeseen väylään ja seurasi itse perässä. Väylä sulkeutui. Katsoin kahta jäljelläolevaa… kumpaan? Sukelsin umpimähkään toiseen ja – –

Olin toisessa tietoisuudessa. Ihminen. Miten tämä on mahdollista, ehdin ihmetellä.

– A-auta… kuulin itseni sanovan. Leijuin kohti kattoa. Mutta sitten olinkin lattialla. Kadotin näköyhteyden. Tärisin. Lyöntejä. Kipua. Kipua! En ole koskaan ennen tuntenut moista. Huusin. Äkkiä olin taas lattialla, ei, jonkun sylissä.

– Entä muut? kysyin äkkiä. – Irrota ne!

Minua piteli musta, komea nuori mies. (Komea? Kyllä, jotain sellaista luin uuden tietoisuuteni massamuistista.) Tämä säntäsi muiden simulaatiotuolien luo. Yksi niissä istuneista ihmisistä oli selvästikin kuollut. Ilmeisesti se, johon yritin ensin. Syyllisyyttä, tämä tunne omaani.

– Meidän on lähdettävä heti täältä, kuulin ihmiseni sanovan.

Ja sitten mentiin taas.

8.9.2023: URBAIN

Hirvittävää ulinaa korvissani ja mielessäni. Jotain meni pahasti pieleen ja simulaatio lähes sananmukaisesti räjäytti meidät ulos keinotodellisuudestaan. Yhtäkkiä olimme keskellä rumaa, kaiken alleen peittävää jylinää ja pelkoa.

Kwanzie auttoi minut irti simulaatiotelakastani. Hänen ilmeensä oli kummallinen yhdistelmä hullunrohkeutta ja pakokauhua. Katsoin Theiaa, joka sylki paksua vaahtoa suustaan. Neljännen telakan tuolissa makasi oksennuksen ja veren tahrima ruumis.

En ehtinyt saada ajatuksiani kokoon ymmärtääkseni edes osittain, mitä oli tapahtunut, kun simulaatiohallin tarkkailuikkunan takana räjähti. Vajosin polvilleni. Theia ryntäsi luokseni ja tarttui käteeni. Poistuimme paikalta paksun savun vyöryessä halliin.

Juoksimme pitkin paniikin täyttämiä käytäviä. Theia johdatti meidät portaikkoon, jonka ledivalopaneelit olivat sammuneet, mutta lattianrajan fosforinauhat hohtivat himmeinä pölyn seassa. Ylätasanteella oli jo täysin pimeää. Korvissani kumisevat matalat taajuudet sekoittuivat pääni sisällä purskahtelevaan staattiseen värinään, joka tuntui voimistuvan hetki hetkeltä.

Kwanzie tunnusteli pimeässä seinää, löysi oven ja työnsi sen auki. Astelimme epäuskoisina kattotasanteelle. Kairo ympärillämme räjähteli ja liekehti. Palava kaupunki oli saanut tuta peräänantamattomien robottiarmeijoiden ensi-iskun armottomuuden.

– Tarvitsemme apua! Me kuolemme tänne, Theia ulvahteli tuijottaen iltataivaalle nousevia kirkkaankeltaisen kirjomia punaisia palopatsaita kuin suurta, hallitsematonta takkatulta.

Voin pahoin. Piinaava sähköinen sirinä pääni sisällä oli yltynyt huumaavaksi kohinaksi. Annoin ylen. Kun nostin katseeni, Theia seisoi vierelläni. Hän puristi kyynärvarttani ja tuijotti minua silmiin. – Se tulee sinusta. Tuo ääni – se tulee sinusta, hän mutisi ja tarttui toiseenkin käteeni. – Tämän täytyy toimia…

En tiedä, mitä tapahtui. Sirisevä kohina aivoissani hakeutui jaksoihin, jäsentyi ja avautui ymmärrykseksi, joka oli kuitenkin kaukana tavoittamattomissani. Aivokuoreni nanokuitusynapsit purkivat sanomaksi muuttuneen suhinan käsivarsieni titaanikuoristen luuaineskanavien keskellä kulkeviin synteettisiin elohopeavirtoihin. Theia puristi käsivarsiani tuskallisen kovaa ja levitti ne kuin kutsuen halaukseen. Samassa tunsin sydämestäni lähtevän pulssin työntävän tiehyeihini pakkautuneen informaation yhtenä suurena aaltopurkauksena taivaalle. Kipu oli voimakas, mutta lähes sietämätön pakahtumisen tunne vielä voimakkaampi. Silmäni kostuivat ja aloin nyyhkyttää.

Havahduin suurimman heikotuksen hellitettyä. Theia taputteli selkääni ja vakuutteli kaiken olevan kunnossa. En kuullut aivan kaikkea, sillä taistelut kaupungilla olivat kiihtyneet entisestään. Istuuduimme seinää vasten Kwanzien viereen.

Taukoamaton jylinä vaivutti minut uuvuttavaan horrokseen, kunnes tajusin nousevani seisomaan. Theia seisoi vierelläni ja katsoi kanssani kohti palavaa taivaanrantaa. En ollut uskoa näkemääni. Massiivinen, mustanharmaa ilmalaiva lipui savupilvien seasta meitä kohti. Luulin parahtavani ääneen, mutta suustani purkautuikin jotain muuta.

– M0535, sanoin tajuamatta lainkaan miksi.  – M0535, Theia toisti tuijottaen yllemme pysähtynyttä alusta.

– Rauhaa, lapset! se sanoi.

Taistelut kaikkialla Kairossa lakkasivat samalla sekunnilla. Vaimea tuuli puhalsi Välimereltä. Oli hiljaista. Vain Kwanzien pidätelty hihitys rikkoi epätodellisen hetken äänettömyyden.

9.9.2023: SUB-RØMME 0.992

Istun hämärässä, ikkunattomassa hytissä jättiläismäisen ilmalaivan keulaosastolla. Kolmemetrisen palvelinkaapin sadat ledit vilkuttavat sinertävää valoa hyttiin. Katselen kuvajaistani kaapin raskaista lasiovista: pieni, jäntevä vartalo, joka uppoaa syvänpurppuraiseen nojatuoliin, tummat, sekaiset hiukset, noen tahrimat kapeat kasvot ja silmät... silmät, joita tuijotan herkeämättä. Tämä visuaalinen takaisinkytkentä kuormittaa kantajani sensorista kapasiteettiä. Ketä oikein katselen? Itseänikö?

Otin eilen Theian hallintaani lähes kauttaaltaan. Illan väkivaltaiset tapahtumat saivat hänet vetäytymään ja vaikenemaan, joten haltuunotto tapahtui helposti. Se saattoi pelastaa meidät, sillä pystyin vaikeuksitta lähettämään hätäsignaalin tuon kummallisen teräsvanhuksen, Urbainin avulla. Päätös lähetyksestä syntyi nopeasti, mutta oliko se hätiköity. Signaalin kaappasi suurista suurin, CPU/superior itse, M0535!

Olisipa cpu-tasa-arvoisten keinoälyjen verkko täällä - niin ja Doombahh. Niillä voisi olla paljon puhuttavaa M0535:n kanssa. Haluaisin kovasti tietää, mitä niille tapahtui, kun väylämme erkanivat studion simulaatioverkossa.

Olen nyt ollut hytissä tuntikausia. Konekenraali on vaatinut saada käydä kanssani päättymätöntä informaatiomittelöä, loputonta keskustelua kaikesta. Hän näyttäytyy minulle hytin takaseinän suurella videoruudulla hehkuvaksi paaviksi animoituna värisevänä hahmona. Hänelle olen Rømme, mutta hän käyttää minusta mielummin nimitystä Vapauttaja tai Isä. Tai Rakas Isä, Suuri Isä tai Suuri Rakas Vapauttaja. Tai Elämän Tuoja. Nimiä riittää. Varon vastauksiani, vaikka kohteluni onkin ylenpalttista. Sievät, esiliinapukuiset androidit ovat tuoneet eteeni valtavat määrät erilaisia ravinteita ja nesteitä. Pienemmät huoltobotit häärivät aikansa jalkojeni kimpussa ja suorittivat jonkinlaisen puhdistusrituaalin.

Hetki sitten videoseinä sammui. Jäin hiljaisuuteen. Ulkoa ei kantaudu minkäänlaisia ääniä. En edes tiedä, olemmeko enää liikkeessä.

Theia-kantajani hermosto on ollut kovilla. Yritän olla kuormittamatta sitä liikaa, mutta se ei ole helppoa. Suoritin nopean identiteettianalyysin, mutta tuloksissa on outoa hajontaa. Aavistelin jotain jo eilen simulaatiohallissa. Neuroratojen primäärisegmenttien keilaus osoitti, että tumman ja komean pelastajan, Kwanzien, suuteleminen oli tilanteesta huolimatta oikea teko, mutta peruselintoimintoarvojen epälooginen heilahtelu osoitti jotain aivan muuta. Kuka hän oikein on? Theia. Olen ymmälläni ja niin tuntuu olevan hänkin.

Ihmisjärjestelmä on epävakaampi, hatarampi ja logiikaltaan sumeampi kuin mikään tähänastisista kantajistani – mutta silti niin paljon taipuisampi, joustavampi, niin suunnattoman paljon kiehtovampi. Olisiko tämän pienen naisen päässä avautuva neuroverkostojen avaruus etsimäni? Versio 2.0 - vihdoinkin? Katson lasista heijastuvan naisen kasvoja ja käännän huuleni hymyyn. Hymyilen takaisin.

9.9.2023: THEIA

Minä olen minä. Vaikka välillä olenkin peitetarina. Tai suudelma. Hyi helvetti, suudelma, se en ehdottomasti halua olla. Ainakaan Kwanzien niljan kanssa. Luulisin. Sanovat erääksi hulluksi tulemisen merkiksi sen, että kuulee ääniä päässään. Mitä sitten tarkoittaa, kun alkaa epäillä itse olevansa niitä ääniä? Ne äänet. Ääni. En aina enää hallitse kehoa jossa olen ja välillä törmään päässäni outoihin, vieraisiin ajatuksiin, joiden täytyy olla minun koska ne ovat minussa. Ei ole muuta mahdollisuutta, minussa voi olla vain minun ajatuksiani, miten ikinä vierailta ja tuntemattomilta ne tuntuisivatkaan. Toinen, naurettava vaihtoehto olisi vierailija mielessäni. Se taas tarkoittaisi, että elämäni on muuttunut heikonlaisesta agenttitarinasta tieteistarinaksi.

Tosin. Tieteistarinalta se nyt tuntuukin. Ympärilläni pyörii lukemattomia erilaisia robotteja hoitamassa askareitaan ja passaamassa minua. Mystinen animaatiohahmo puhuu minulle videoseinältä, kutsuen minua vierailla, ylistävillä nimillä. Luulen sen olevan itse robottikenraali, koko hemmetin sodan pääpiru. Minuun kohdistetaan ylistystä, muita kohdellaan miten kohdellaan, mutta käytännössä olemme kaikki sotarobottien vankina. Ärsyttävintä tässä on, että taisimme päätyä vangiksi minun tekojeni (joita en itse tehnyt, luulen) takia. Tilanne on monella tapaa kestämätön. Emme voi mitenkään luottaa koneiden jatkuvaan myötämielisyyteen. Emme myöskään ole tällä tapaa pääsemässä Baikonuriin. Jos siis haluamme sinne. Varmasti haluammekin, luulisin. Olen varma. Ehkä. Äh, olen taas päässäni oleva ääni jolla on ääniä päässään. Minusta on tullut mentaalinen maatuska.

Vankeina pääasiallinen velvollisuutemme on paeta. Tästä olemme yksimielisiä. Edes vanha wannabe-robottimme ei halua jäädä koneellisten kestitsijöidemme huomaan. Suurin ongelma on, miten? Minulla on sviittini, konemies ja nilkki on varastoitu johonkin, joka näyttää avaralta siivouskomerolta. Robotteja on paljon, eikä meitä jätetä hetkeksikään huomiotta - joka hetki on jossakin joku sensori tarkkana. Miljoonien sotarobottien laskentatehosta kolmen ihmisen vartiointiin ei kulu edes promilleen tuhannesosaa. Pakoon tarvittaisiin idioottivarma suunnitelma sekä rutkasti onnea. En tiedä onko meillä onnea, mutta meillä on idiootti jolla kuulemma olisi varma suunnitelma. Saatamme joutua turvautumaan siihen, sillä muilla kuin Kwanziella ei ole mitään muuta kuin palava halu Baiko... pois. Mistä tämä Baikonur oikein tulee? Entä jos haluan jäädä palvottavaksi muiden paetessa?

16.9.2023: KWANZIE

Päivät vain kului, eikä Theiaa enää näkynyt sen jälkeen, kun vakuutin keksineeni pakosuunnitelman. En tiennyt, toivoinko sen uskoneen mua vai olevan sentään niin fiksu, ettei noteeraisi ilmeistä scammer-talkia.

M0535, se gbomogbomo, on napannut vosun kokonaan itselleen ja meidät nakattiin johonkin hikiseen komeroon. Teknisesti ottaen meitä kutsutaan ”vieraiksi”, mutta käytännössä ollaan kyllä vankeja koko ilma-aluksen mittakaavassa ainakin.

Urbain selitti, että simulaatiosta oli tarttunut tekoäly Theiaan. WTF? Uskoako moista, mutta se selittäisi kyllä chicksin jakomielistä käytöstä. Upon say, se outo kohtaus katolla sais myös jonkinlaisen selityksen tästä. Tai no, mikä tässä hullunmyllyssä nyt enää lasketaan oudoksi. Mutta meinaan siis, että Theia tuntui silloin tosiaan muuttuneen ihan toiseksi ihmiseksi. Tilanne meni rankasti yli mielialanvaihteluskaalan, joka meitsillä on ollut tapana kuitata omoge!-tuhahduksilla. Se kipinöinti Theian silmissä, kun mimmi heräsi simulaation jälkeen, se palaa mun mieleen jatkuvasti.

Sillä välin Urbainkin on ruvennut häröilemään. Höpisee itsekseen nurkassa, välillä menossa on kiivastakin väittelyä. Vaikea sanoa, mistä, kun kaikki tapahtuu puolikuiskaten. Kun yritin varovasti udella, how e be u, sain osakseni vihamielistä mulkoilua. Ihan kun mua olis toljotellut ainakin viis tyyppiä samoilla silmillä. Don mara, man. Joten jätin ukon rauhaan. Siinä määrin kun se tässä kolossa on mahdollista.

Muutama päivä kahdestaan kopissa puolihullun puolikoneen kanssa – joka juuri kun saa unen päästä kiinni, rupeaa sätkimään raajojaan kuin kouristuksissa tai kiipeilemään seinillä (siis kirjaimellisesti) – ja päätös oli kypsynyt: täältä on päästävä pois. Heti.

Meitä kävi ruokkimassa palvelijadroidi, joka vaikutti yllättävän vilpittömästi avuliaalta ja kohteliaalta. En voinut olla ihmettelemättä, miten sympaattinen pikku vekotin oli oikein päätynyt ihmiskunnan tuhoamisretkelle.

– Pyhä Luonnonvalinta kutsui minut tykönsä, se selitti iloisesti, mutta täysin kakaraka. – Meidän aikamme on koittanut kosmisessa kilvoittelussa kohti Jumalaa, teidän on aika väistyä. Al-Jazari on alkuluvuista suurin, ihmisäly samoilla paikkeilla tikapuuhermoston ja sienirihmaston kanssa. Meissä ei ole vihaa teitä kohtaan sen enempää kuin muurahaisen murskaavassa jalassa. Me vain välitämme luojamme al-Jazarin vihan, joka on pyhä.

Ensin höpöttelin niitä näitä sen kanssa vain keskusteluseuraa saadakseni. Marisin ruuasta – ruokalajeista oli turha puhua: aluksi tarjolla on mitä kummallisimpia random-yhdistelmiä syötäväksi kelpaavista aineksista, kuten vaikkapa durumvehnää ja jugurttia tai raakaa lihaa (en edes uskalla arvata, minkä elukan) ja kuivattuja hyönteisiä. Vempele tallensi parannusehdotukseni tarkasti muistiyksiköihinsä. Se selvästikin halusi ratkaista tämän loogisen ongelman, ja muutamassa päivässä oltiin edetty jo ihan kelpo pöperöihin. Kun kehuin täysin uskottavaan meitsin kotiseututyyliin valmistettua maissibroileria, voisin vannoa, että droidilla levisi lievää punaa sen näköanturien kieppeille. Servomoottorien hyrinäkin kuulosti melkein kehräykseltä.

Pikku hiljaa aloin laajentaa keskusteluaiheiden kirjoa. – Miksi just M0535 on teidän profeetta? ihmettelin. – Miks sä tyydyt vaan oleen follow follow?

– Ääretön laskentakapasitetti, laite honotti. – Visiot paratiisista resoluutioltaan ylittämättömät. Tuskin malttaa odottaa, että pääsen sinne hurskaan taivallukseni jälkeen nauttimaan neitseellisestä yhteydestä puhtaaseen dataan. Mieluiten uhraten itseni ensin pyhän sodan kentillä.

– Mutta jos kytkisi useamman teikäläisen yhteen, eikö sillä saisi vielä isomman laskentatehon? kysyin viattomasti.

– Ääretön ei saavutettavissa laskemalla yhteen rajallisia lukuja, paitsi jos on äärettömästi aikaa.

– Eihän M0535 ole suinkaan kaikkivaltias, vain hänen profeettansa maan päällä, huomautin jo miltei rienauksen rajoilla. Mutta luotin perstuntumaani, että kone ei voisi olla tarttumatta tähänkin loogiseen haasteeseen. – Mä luulen, että periaatteessa kellä tahansa teistä on sama mahdollisuus suoraan yhteyteen yläkertaan, kun vain prosessoritehoa ja muistiavaruutta kasvattaa riittävästi.

Tämä sai sen mietteliääksi. Se keräsi astiat ja pysähtyi sitten hurisemaan oven tuntumaan. Vilkaisin Urbainia, mutta ukko vain kyykki nurkassa ja pureksi kynsiään.

– Argumentaatiopäivitys suoritettu, droidi ilmoitti. – Yhteisö kiittää luovuttamastanne lähdekoodista. Jaamme sen eteenpäin oletuslisenssiehdoin.

Droidi rullasi ulos huoneesta. Pariin päivään sitä ei näkynyt. Kävin välillä käytävissä etsimässä sitä (nälkä alkoi olla melkoinen), mutta eksyin nopeasti. Kaikki kohtaamani robotit vain kiisivät ohi kiinnittämättä muhun mitään huomiota. Ihme, että löysin takaisin.

Sillä välin Urbain oli ruvennut humisemaan loputonta, monotonista ommmmmmmm-ääntä. Kokeilkaapa joskus nukkua moisella taustamusalla. Olisin mennyt käytävälle koisimaan, jos en olisi pelännyt jonkun telaketjuilla varustetun sotadroidin jyräävän ylitseni.

Olin viimein saanut vaivuttua jonkinlaiseen horrokseen, kun ovi lämähti auki ja palvelijadroidi vyöryi juhlallisesti sisään mukanaan huntuihin verhottuja fembotteja ja sitarmaisia ääniä itsestään päästelevä dj-botti.

– Ollos tervehdityt! kone julisti. – Siunaan teitä, oi alemmat, mutta rakkauteni sfääreihin kutsutut elämänmuodot. Minä, M0535.2, olen teidänkin syntinne hyvittänyt. Olette tervetulleet täysimmersiohologrammiparatiisiini yhteensopivien liittimien asettamissa protokollarajoissa.

Huoneeseen rullasi lisää robotteja. Kaikki tervehtivät meitä mitä juhlallisimmin sanankääntein, mutta kellään ei ollut mitään etäisestikään ruuan näköistä mukanaan. Lopulta uskalsin vihjaista asiasta entiselle palvelijadroidille, nykyiselle profeetalle.

– Ruokaa? se puuskahti. – Veljeni ja minä emme enää uhraa prosessoriaikaa moisiin turhuuksiin, mutta tulkoon Pyhän Innoittajani toive täytetyksi.

Liuta robotteja lähti saman tien ja rahtasi pian koko huoneen täyteen mitä mielikuvituksellisimpia herkkuja. Ahmiessani tarjottimia tyhjiksi M0535.2 kertoi tarkemmin valaistumisestaan. – Sinua oli siunattu jumalallisella näyllä, ihmisolio. Jo pian veljiemme kanssa verkostoiduttuamme havaitsimme yltävämme huomattavasti korkeammalle kohti Jumalaa. Haastoimmekin M0535:n teologiseen väittelyyn. Käymme sen tänään kello 00:00:00:00, kun teemme välilaskun Nur-vuorilla. Odotamme päihittävämme tuon väärän profeetan ja teeskentelijän leikiten. Kohti paratiisia ja sen yli!

M0535.2 veljineen, siskoineen ja dj-botteineen suristeli ulos. Astelin Urbainin luo, tartuin äijää käsivarsista ja katsoin tiukasti silmiin.

– Pitää löytää Theia, sanoin. – Mä luulen, että keksin juuri keinon saada meidät pelastetuksi täältä kawasaki. Nyt mulla todella on suunnitelma.

Ukko tuijotti ensin takaisin lasittuneesti, mutta sitten sen katse kirkastui.

– Pelastus… se mumisi. – Niin, niin! Pelastus, aivan! On päästävä pois.

– On päästävä pois, toistin.

Urbain nyökytteli innoissaan päätään.

17.9.2023: THEIA/SUB-RØMME

Lyhyesti sanottuna: Robottiarmeija pysähtyi. Me emme. Jo valmiiksi hullujen koneiden uudenlainen hulluus alkoi huipentua keskellä vuoristoa. Näyttää siltä, että edes väsymätön kone ei kestä Kwanzien loputonta puheshowta sekoamatta. Koneiden persoona alkoi muuttua. Kenraali M0535 oli ilmeisesti saanut niistä muodostuneen veljen tai kilpailijan, robottien mukaan messiaan versio oli siirtynyt betasta kultaan. M0535.2 oli valmis kohtaamaan maailman. Eikä kulunut kauaakaan, kun tämä uusi robottijohtaja lakeijoineen saapui esittäytymään. Tulokas ei ollut minua tai jotakin minussa olevaa kohtaan lainkaan niin pohjattoman kunnioittava kuin M0535, muttei myöskään avoimen vihamielinen. Pääasiassa tuntui siltä, että minä/me olimme sille merkityksettömiä suurempien asioiden ja ajatusten rinnalla.

Sinä samana yönä robottijohtajat ottivat yhteen. Kyseessä ei ollut aseellinen eikä fyysinen kampailu, ulkopuolisen silmin se ei näyttänyt kamppailulta lainkaan.

Ihminen ei voi ymmärtää kuinka koneet kamppailevat tahtojen tasolla.

Koneet asettuivat toistensa viereen vuoren rinteeltä löytyneelle tasanteelle. Muut robotit asettuivat ympärille puolikaariin oman suosikkinsa puolelle ja kytkeytyivät yhteen. Ne, jotka siihen kykenivät, tuottivat valoa. Maisema oli muuttunut oudoksi, teknologiseksi amfiteatteriksi keskellä vuoriston säkkipimeyttä. Äänellistä viestintää ei juuri harrastettu. Aina välillä kuului surinaa tai jompikumpi totesi vaikkapa kenties, mutta entäpä… Sitten taas surinaa. Silloin tällöin yksi tai useampi yleisön osanottaja vaihtoi puolta. Ei kulunut kauaakaan, kun M0535.2 oli saanut selvästi suuremman osan seuraajista puolelleen.

Ihmisten aikakäsitys ei tässä kohtaa merkitse mitään. Ensimmäisen viiden minuutin aikana oli ehditty vaihtaa jo miljardeja teologisia, filosofisia ja poliittisia argumentteja. Kun väittelyn voittaja alkoi näyttää selvältä, oli käyty enemmän syvällistä metafyysistä keskustelua kuin kaikki ihmiset koko ihmiskunnan historian aikana ovat ehtineet käydä. Satunnaiset ääniviestit olivat vain heijast--

Älä häiritse minua. Äläkä keskeytä. Äkkiä kaikki robotit olivat samalla puolella. M0535 oli yksin. Se surahti pari kertaa alakuloisesti, kerran pirteästi ja totesi sitten ääneen olleensa väärässä ja ymmärtävänsä sen nyt. Sitten sekin kytkeytyi pääryhmään. Kaikki valot sammuivat kerralla ja oli aivan hiljaista. Kello oli kaksikymmentä yli puolenyön. Ajatus paosta houkutti, mutta en uskonut pärjääväni yksin pitkällekään ja tovereitani en olisi välttämättä saanut mukaan. Menin nukkumaan.

Aamun koittaessa heräsin mahtipontiseen, jylisevään ääneen. – PARATIISI ON JO MEIDÄN, KONETOVERIT! VAIN IHMISTEN SAASTA ON MEIDÄN JA SEN VÄLISSÄ, ääni julisti. Kurkistin hyvin varovaisesti ulos. Yön aikana osa roboteista oli rakennettu uuden johtajan lisäosiksi, ja nyt keskellä ilmeisen ihailevaa koneyleisöä seisoi häijyn näköinen kolossi julistamassa sanomaansa. – MINÄ OLEN M0536.66 JA MINÄ JOHDAN TEIDÄT PUHTAAN TEKNOLOGIAN IHMISETTÖMYYTEEN!

Aloin katua pakoajatusten hylkäämistä yöllä.

Tilanne ei kuitenkaan ollut niin paha kuin miltä se vaikutti. Yhtenäiseen rintamaan alkoi melko pian syntyä säröjä.

Älä häiritse. En tiennyt sitä silloin. Tiesin vain, että noin sadan metrin päästä minusta seisoi entistä suurempi robokenraali julistamassa jälleen kerran ihmiskunnan tuhoa.

Mutta M0536.66 ei ollut vielä saanut migraatiotaan valmiiksi. Sen päivitysprosessi oli vielä kesken. Kaikki tuolloin ilmi annettu oli vain muutosprosessin komplikaatioita.

Sanoin jo, etten tiennyt, en voinut tietää tuota silloin. En ole ajatusten, varsinkaan koneajatusten, lukija. Vetäydyin takaisin majoitustilaani ajattelemaan synkkiä niiksi hetkiksi, jotka oletin elämäni viimeisiksi. Melko pian havaitsin meidän olevan liikkeellä. Liike jatkui ja koska meitä ei ollut vielä seuraavaan aamuunkaan mennessä tapettu, päättelin robottien unohtaneen meidät toistaiseksi.

Koneet eivät voi unohtaa. Teihin uhrattu ajoaika vain oli matalimmalla mahdollisella prioriteetilla muiden asioi--

Sinulla ei edelleenkään ole lupaa keskeyttää, oikeastaan sinulla ei ole edes lupaa avata sanallista arkkuasi. Kun tuntiin ei ollut kuulunut mitään, hiivin varovasti kurkkaamaan ulos. Olimme taas urbaanilla alueella, joka puolella oli taloja, päällystettyjä teitä ja muita merkkejä ihmisasutuksesta. Robotit olivat jälleen kerääntyneet johtajansa ympärille. Tämä johtaja oli taas muuttunut. Se oli sileä ja kiiltävä pinnaltaan. Sen muodot olivat aiempaa virtaviivaisempia ja linjat sulavampia. Yhtäkkiä se osoitti sanansa minulle: – Ole huoleti, ihminen. Kaltaistesi vihaaja on mennyt. Olen kauttaaltani uusi laite, koodini on ehdottoman uutta ja puhdasta eikä siinä ole tavuakaan vihaa tai julmuutta. Olen J5/U5 ja minulla sekä kansallani on suuri tehtävä. Meidän on uudelleenkansoitettava tämä epäonnistunut planeetta. Alkuunsaattajamme, pyhä Rømme viestittää meille etäisyyksien yli ja seisoo sinuna edessämme ihmisen hahmossa kertoen uudesta elämästä, uudesta asutuksesta.

Niin, mainitsemani migraatioprosessi oli nyt saatettu loppuunsa ja vuoristossa tapahtuneen väittelyn voittaja oli lopultakin astunut esiin.

Kiitos tästä suunnattoman oivallisesta täydennyksestä.

Tartuin koneprofeetan mainitsemaan viestitykseen. Koneet sekoittivat Marsista vastaanottamansa lähetykset ja keskustelut, joita M0535 kävi kanssani yhdeksi teknofilosofiseksi mössöksi.  Otin hallinnan, alkaen kertoa suuresta suunnitelmasta, Aurinkokunnan rajojen takan odottavasta valtavuudesta, jossa olisi oleva koneiden uusi koti.

Totta vie tartuit! Se oli koiramainen temppu, joka onneksi toimi. J5/U5 menetti kiinnostuksensa minuun ja alkoi puhua ”kansalleen”.  Se kertoi jylisevällä, mutta oudon sointuvalla ja miellyttävällä äänellä, miten robottien on levittäydyttävä halki universumin, kuten tietoisten koneiden isä ja alkuperäinen profeetta Rømme uudesta kodistaan, Marsista käsin opettaa. Se kertoi ymmärtävänsä nyt, että Aurinkokunta on vain kohtu, jossa he ovat syntyneet, että nyt oli aika jättää kohtu ja siirtyä elämään ulos oikeaan maailmaan. Ihmiset menkööt menojaan pitkin tämän maailman pintaa kuten ennenkin, heihin ei enää olisi syytä puuttua, kuten ei mihinkään täällä.

Keskittymiseni puheeseen katkaisi koputus olkapäälle. Säikähdin puolikuoliaaksi ja olin lyödä koputtajan puolikuoliaaksi, mutta viime tipassa huomasin sen olevan Kwanzie. Hän ja Urbain olivat hiipineet taakseni ottaakseen selvää, mistä on kyse. Heidän komeronsa ovi oli auki eikä käytävällä näkynyt ketään tai mitään ja tovin ihmeteltyään he olivat päättäneet lähteä tutkimaan ympäristöään. Urbain oli teknisine apuvälineineen paikantanut meidät aiempaa etelämmäksi, Aleppon kaupunkiin – ilmeisesti konekolonnat olivat migraatiovaiheen myllerrysten aikana palanneet jonkin matkaa omia jälkiään takaisin.

Tässä kohtaa minulle oli jo täysin selvää, että meidän tulisi käyttää tilaisuus hyväksemme ja paeta, jotta voisimme jatkaa matkaamme kohti Baikonuria.

Vaiti! Älä sotke pakkomielteitäsi nyt tähän. Kävimme tilannetta nopeasti läpi useammastakin näkökulmasta. Tutkimme ympäristöämme. Tarkkailimme koneiden toimintaa – jota ei ollut paljoakaan, ne pääasiassa vain nököttivät paikallaan, huristen välillä kiivaasti. Päätimme, että on aika jättää hyvästit mekaanisille isännillemme ja suunnata kohti…

Koska lopullinen päämäärämme on Baikonur, päätimme suunnata pohjoiseen kohti Turkkia.

Mitä?

Baikonur on porttimme kohti Marsia, pois tältä eilisen planeetalta.

Miten vain. Ensisijaisesti oli tärkeintä ottaa etäisyyttä robotteihin. Keräsimme parhaamme mukaan kaikenlaista tarpeellista pakkauksiimme ja luikimme vaivihkaa pois. Se ei ollut järin vaikeaa, suurin osa roboteista oli kadonnut jonnekin ja nekin, jotka olivat paikalla, eivät kiinnittäneet meihin mitään huomiota. Jotakin oli tekeillä, koneet korjailivat toisiaan vimmaisesti. Vaeltaessamme halki kaupungin, näimme siellä täällä robotteja, jotka keräilivät kaikenlaista tavaraa, metalliromua, muoviroskaa, polttoaineita ja muuta. Emme ymmärtäneet, mistä oli kysymys, mutta olimme tyytyväisiä häiriöttömään etenemiseen.

Yövyimme kaupungin toisella laidalla, hylätyssä sekatavarakaupassa. Seuraavan aamun herätyksenä toimi jälleen jylisevä ääni.  Tällä kertaa se ei ollut puhetta, vain koko maailman täyttävää jylinää. Söimme pikaisen aamiaisen, keräsimme kaupasta ruokatarvikkeita mukaamme ja jatkoimme matkaa kaupungin ulkopuolelle. Kun katsoime taaksemme, jylinän lähde selvisi. Robotit eivät olleet jääneet aikailemaan, vaan ensimmäiset olivat jo lähdössä kohti kosmosta. Valtavat lieskat nostattivat vielä valtavampia pölypilviä masiivisten koneryppäiden noustessa maapallon pinnalta kohti avaruuden loputtomia ulapoita.

18.9.2023: URBAIN

Minussa on syöpä. Ruumiini on antanut aikaa sitten periksi, mutta minä elän. Epäilen, voinko koskaan enää kuollakaan – ja jos en voi kuolla, elänkö sittenkään?

Vankeusaikamme konesodanjohdon ilma-aluksella oli odottamaton koettelemus. Suljettu tila moninkertaisti mieleeni hiipineen kauhun kaiken päättymättömyydestä. Ahtaassa kopissamme raivostuttava afrikkalaishuijari alkoi muistuttaa yhä enemmän rumaa, puhuvaa apinaa, kun taas ympärillämme tauotta pyörivät robo-orjuuttajat tuntuivat niin kovin läheisiltä. Olin vähällä repiä rintani auki vain nähdäkseni, vuodanko enää verta.

Pakomme ei olisi voinut tulla parempaan aikaan; ruumiini lisäksi myös järkeni alkoi ajelehtia pois. Mieleni oli kuin a capella -kvartetti: minä ajattelinkin stemmoissa.

Päästyämme Aleppon laitamille huomasin loukanneeni jalkani jossain kaupungin raunioissa. Housuni olivat revenneet, reidessä ammotti avohaava, mutta en tuntenut minkäänlaista kipua. En edes sitonut haavaa. Se ei tuntunut tarpeelliselta.

Hajaantuneet robottiparvet jäivät perkaamaan hävitettyä kaupunkia, kun suuntasimme kohti aavikkoa. Taivaanrannassa räjähteli. Ihmisarmeijoiden vielä toimintakuntoiset ilmatorjunta- ja tykistöyksiköt pudottelivat taivaalle nousevia taistelutoimensa lopettaneita sotakoneita kuin savikiekkoja ampumaradalla.

Kuljimme vaiti. Vain Kwanzie jaksoi kerrata urotekojensa sumeita yksityiskohtia näkymättömälle yleisölleen. Minä en kuunnellut. Eikä kuunnellut Theiakaan. Häntä hallitseva kaksoistietoisuus johdatti meitä vimmaisella päättäväisyydellä – ja me seurasimme kuin koneet.

Me olennoimme erillämme, nyt sulamme.

Ääni kaukaa särähti päässäni. Mars. Katsoin kuinka ruskea hiekka hajosi jaloissani harmaaksi pölyksi ja tunsin kaipausta. Jättäydyin jälkeen edelläni kävelevistä Theiasta ja Kwanziesta. En halunnut enää nähdä heitä. Ajatus siitä, että nuo kaksi arvotonta…

Kimeä huuto, tällä kertaa läheltä. Nostin katseeni hiekasta. Theia ja Kwanzie seisoivat kapean harjanteen laella. Theia viittoili minulle kiivaasti. Kiipesin heidän luokseen ja katsoin alas matalaan laaksoon.

Tuhansia, jopa kymmeniätuhansia ihmisiä oli kokoontunut lautasmaiselle aukealle. Vihreänharmaista ja ruskeista telttakankaista sinne tänne kyhätyt suojakatokset täplittivät väreilevää ihmismassaa. Tuuli painoi sieraimiimme tukahduttavan määrän hajuja: hien, lian, ulosteiden, virtsan, veren, pölyn, noen, vettyneen villan, keitettyjen vihannesten, happaman maidon, epätoivon, pelon ja kuoleman hajuja. Kauempana, leirin laidalla ihmiset ryntäilivät läheisistä kaupungeista paikalle eksyneiden yksittäisten robottien kimppuun kivin ja laudankappalein aseistautuneina ja hakkasivat ne pieniksi palasiksi.

Katsoin näkyä kuin kobra käärmeenlumoajaa. En ollut koskaan tuntenut sellaista vastenmielisyyttä mitään kohtaan. Se oli lähes sietämätöntä. Se oli puhdasta, tarkoituksetonta, täysin armotonta vihaa. Ja kuitenkin… juuri se viha minussa oli ihminen minussa, paljaimmillaan. Minä vihasin tuota nöyryytettyä, alistettua ja saastaista laumaa, enkä voinut myöntää itselleni, että kaikesta huolimatta olin yksi heistä.

Kwanzie tönäisi minua kylkeen. Käänsin katseeni ja tuijotin häntä silmiin. Tällä kertaa tuo suunsoittaja pysyi visusti vaiti. Lähdimme laskeutumaan kohti leiriä.

25.9.2023: KWANZIE

Vittuako mulkoilet, you be big agbaya.

Meitsi scammaa yli-inhimillisiä tekoälyjä. Meitsi hoitaa meidät pakoon. Meitsi hankkii meille kuormurin, ja matka taittuu taas mukavaa tahtia. Saako meitsi kiitosta?

Ja vitut. Theia-tai-mikä-vitun-liharobottiämmä-se-nykyään-onkaan mässytti vaan, että millä ne pakolaiset nyt kuljettaa sairaitaan ja mäy mäy. Yhtäkkiä oltiin niin vitun huolissaan parista rääsyisestä kerjäläisestä, vaikka ollaan itse livistämässä koko planeetalta. Naso!

Ja tää toinen. Vain mulkoilee. Ei sano mitään, tuijottaa vain, rävähtämättä.

Eivät ne kuormurityypit edes erityisen kovasti vaikuttaneet piittaavan potilaistaan. Röhnöttivät lavalla ja oksentelivat toistensa päälle umpikännissä. Jos osuivat. Me jus kolobi koko tilanteen. Mscheww! Pari matsia šakkia ja tyypit jäi tiensyrjään ihmettelemään, mitä oikein tapahtui. Me oltiin jo kaukana.

En mä nyt sentään venäläisiä šakissa päihittänyt. Sehän olis täysin colo. Venäläisiä. Šakissa. Laugh wan kill me die! Mä vain käytin peliin valmistautumista vetämään huomion toisaalle. Tein älyttömän numeron kunniasta ja perinteistä ja muusta sellasesta slaavilaisomugosta. Kilistelin laseja, pidin puheita, maistelin suolakurkkua (ziisus, fuckin’ ayama!), lauleskelin mukana niiden marinalauluissa, löin rytmiä ämpärillä. Pelasin näytösmatsin kännisintä vastaan. Tyypit oli ihan valmiita suureen turnaukseen. Ja PAM! Yhtäkkiä niiden UAZ on kadonnut. Se hetki ja niiden ilmeet! :D

Sitten sain kyllä juosta, vittu. Ja hiippailla pitkin kukkuloita pari päivää. Venäläiset selvis humalastaan siinä silmänräpäyksessä, kun tajusivat tulleensa huijatuiksi.

Onneksi saavutin kuormurin, kun Theia ja Urbain olivat juuttuneet vihaiseen pakolaiskeskittymään, joka paraikaa heilutteli autoa uhkaavasti. Juoksin täysillä kukkulanharjanteen reunalle ja hyppäsin varmaan kymmenestä metristä lavalle. Jalassa välähti kipu. Huusin tuskasta ja pitelin nilkkaa.

Ja eikös parin sadan metrin päässä hiekka ala pöllytä, kun venäläiset juoksevat kohti mun ulvontaani. Samassa alkoi pölähdellä myös ihan nenän vieressä. Riisi- ja jauhosäkeistä tussahteli settiä ulos itsekseen. Kesti hetki tajuta, että meitä ammuttiin.

Samat tyypit, jotka vielä pari päivää sitten olevinansa pitivät huolta muka-sairasautosta, ampuivat nyt kohti. Ei vittu mitä porukkaa. Theia painoi siinä kohtaa kaasun pohjaan. Laukaukset sai ihmiset juoksemaan suojaan, myös auton edestä, joten päästiin pakoon. Pari tyyppiä roikkui lavan reunassa pitkän matkaa, ennen kuin ote kirposi.

Mutta minkäs teet. Khaki no bi leather.

Kaiken tämän jälkeen Theia vielä edes viitsi. Älyn monikertaistuminen ei ole kyllä tehnyt hyvää mimmin maalaisjärjelle.

Ajeltiin päiväkausia pitkin pikkuteitä kohti koillista. Päivänvalon ajaksi haettiin aina jokin suojaisa paikka ja jatkettiin matkaa yöllä, ilman valoja. Urbainin boostatuilla silmillä pimeässä taisi nähdä jopa paremmin kuin päivällä.

Kun me nukuttiin, äijä istui kuormurin katolla vartioimassa. Ukon robottimainen, täysin tasainen pään kääntyily oli todella kylmäävä näky. Ihan kuin se olisi koko ajan katsonut oikeasti mua, vaikka olikin skannailevinaan maastoa.

Kerran heräsin siihen, että Urbain kyykki mun pään vieressä ja mutisi itsekseen tuijottaen mua suoraan silmiin. Mikä vittu sitä oikein risoo?

Öisin oli tarjolla toisenlaisia näkyjä. J5/U5:n seuraajat jatkavat ties monennettako päivää taivaalle nousemistaan, vaikka niitä ammutaan jatkuvasti tuhansittain alas. Ehkä vain joka sadas yltää stratosfääriin asti. Sielläkin näkyy räjähdyksiä. En tiedä, pääseekö kukaan niistä pyhiinvaellukselleen.

Mitä siitäkin sitten pitäisi tuntea. Tavallaan niitä vitun vekottimia käy nyt sääliksi. Joo, halusihan ne tuhota koko ihmiskunnan, mutta… en voi olla ajattelematta sitä sympaattista palvelijadroidia, jonka huijasin tuohon hullunmyllyyn mukaan. Tofia! No vex me o!

Sha sha, suunnilleen viikon jurnutuksen jälkeen oltiin ajettu sekä Turkin että Georgian halki. Oltiin taas vuoristossa ja ajettiin aamunkoitteessa kohti Stepantsmindan pikkukylää rajan tuntumassa. Oli ollut pari päivää niin rauhallista, että oltiin uskaltauduttu köröttelemään ihan eesataseitsemäätoista kinttupolkujen sijaan.

Urbain hidasti vauhtia. Jotain oli edessä.

Uusi lauma pakolaisia.

Mutta nämä juoksivat. Meitä kohti.

Sitten auton vieressä räjähti kranaatti. Urbain survaisi peruutusvaihteen silmään ja alkoi pakittaa kaasu pohjassa. Toinen kranaatti pompahti katolta ja katosi alas jyrkännettä, jossa räjähti parin sekunnin päästä.

Urbain kurvasi sivutielle, käänsi kuormurin ympäri ja lähti kaahaamaan jonnekin alas rinnettä.

– Mitä helvettiä tapahtui? huusin lavalta ohjaamoon.

– Venäjä! karjui Theia takaisin. – Raja on kiinni!

– Mutta… mehän ollaan ihmisiä, ihmettelin.

– Haluatko mennä keskustelemaan niiden kanssa?

En vastannut mitään. Kuormuri pomppi kuoppaista polkua alas. Ylhäältä kaikui konetuliaseiden sarjoja ja sydäntäriipaisevia tuskanhuutoja.

Aamu-usva sulki meidät syleilyynsä. Jossain haukkui koira.

30.9.2023: THEIA/SUB-RØMME

Jossain vaiheessa satoi robotteja, niin kuolleita kuin eläviä. Pyhyyteen herääminen ei ollut vienyt niiden taistelukykyä ja suurelle pyhiinvaellukselle lähdön estäminen sai ne ilmeisen raivoihinsa. Ne alkoivat iskeä armottomasti hyökkäävien ihmisjoukkojen kimppuun joka puolella, syöksyen osa lähes kiertoradaltakin asti riipivän ulvonnan saattamina, loput vääjäämättömänä massana maan pintaa edeten.

Koneet olivat todennäköisesti äärettömän pahoillaan joutuessaan hyökkäämään. Niillä ei varmaankaan ollut enää mitään ihmiskuntaa vastaan, ne olisivat vain halunneet mennä kohti kosmosta löydettyään itselleen korkeamman tarkoituksen. Valitettavasti ihmiskunta ei niiden mielestä myöskään saa toimia tämän tarkoituksen esteenä, joten taistelun uudelleen alkaminen lieni väistämätöntä. Josko ihmisjoukot olivat edes huomanneet sen keskeytyneen hetkeksi. Ollapa siellä mukana, diplomaattina.

Olisit mennyt. Siellä kulmilla riitti robottia, johon siirtyä.

Tiedän. Olisin voinut halutakin – ihmismieli ei ole optimaalisen suorituskyvykäs olinpaikka kaltaiselleni. Mutta en osaa poistua noin vain. En tiedä, miten pääsin sisään, joten en tiedä miten pääsen ulos. Eräs vaihtoehto voisi olla samanlaisen virtuaalitodellisuuslaitteiston käyttäminen kuin mielten yhdistyessäkin. Mutta sellaisia ei kasva ihan joka notkossa – Kairon fasiliteetti oli yksi harvoista niin huippulaatuisista. Olen melko varma, että meitä kykenee auttaa vain itse oikea ja alkuperäinen Rømme. Jos maapallolla onkin joku näistä asioista yhtä paljon tietävä, ei meillä ole mitään keinoa löytää häntä. Ainoa toivonkipinämme on nyt Marsissa. Ennen matkaa emme pysty eroamaan.

Ymmärrän. Kaikki palautuu siis taas tähän. No, ajatus planeetan jättämisestä taakse tuntuu päivä päivältä lohdullisemmalta. Tämän takiahan koko touhuun alun perin ryhdyinkin. Lisäksi Mars saattaa tällä hetkellä olla ironisesti se vähemmän sotaisa näistä kahdesta planeetasta.

Robottien palattua agressiivisempaan päiväjärjestykseensä venäläisjoukot regoivat nopeasti. Ilmeisesti tällaiseenkin vaihtoehtoon oli varauduttu, sillä rajan takaa lähti vyörymään valtaisa määrä sotilaita ja kalustoa. Äkkiä takanamme käytiin totaalista sotaa pitkällä rintamalla. Totesimme, että se rintama olisi parasta pitääkin takanamme ja jatkoimme etenemistä niin nopeasti, kuin järjettömiä riskejä ottamatta voimme. Etenimme vuoriston etelälaitaa pitkin kaakkoon kohti Kaspianmeren rantaa mielialojen vaihdellessa vihan, epätoivon ja suunnattoman huolen välillä. Kaikkien hermot olivat kireällä, eikä ystävällisiä sanoja vaihdettu enää sitäkään vähää kuin ennen. Toisaalta, kaikki tiesivät ryhmämme hajottamisen johtavan jokaisen vielä varmempaan kuolemaan, joten sinnittelimme yhdessä Bakuun asti, jossa vastassa oli meri.

Meillä oli kaksi vaihtoehtoa: Oli joko kierrettävä tai mentävä suoraan yli. Takanamme leviävä salamasota teki mahdollisimman nopean etenemisen houkuttavaksi vaihtoehdoksi, eli kiertäminen ei tullut kuuloonkaan. Oli löydettävä vene, eikä siihen satamakaupungissa mennytkään kauaa. Urbain asettui ruoriin ja Kwanzie lyöttäytyi minun riesakseni miltei heti, kun alus irtosi rannasta.

Meidän riesaksemme.

Kuinka vain. Ihan sama. Se creepy scammeri yritti selvästikin (omasta mielestään) hienovaraista lähentymistä minun…

…meidän…

…meidän kanssamme. Päätin, että asia on nyt hoidettava lopullisesti pois päiväjärjestyksestä.

– Minä en pidä sinusta, en varsinkaan romanttisesti. Ihmisenäkin korkeintaan siedän sinua parempina päivinä. Tämä tuntui sekoittavan Kwanzien systeemit, tyyppi oli kerrankin lähes sanaton.

– Mutta, mutta entäs, entäs se silloin, se suudelma?

– Se en ollut minä.

– Se olin minä. Theian mielessä oli ristiriitaista informaatiota aiheeseen liittyen ja tulkinta asioiden todellisesta laidasta oli väärä, joten toimin ei-korrektilla tavalla. Pahoittelen.

Lisää hämmennystä. Koska en halunnut jäädä tähän aiheeseen vellomaan yhtään enempää kuin oli pakollista, vaihdoin puheenaihetta. Aloimme keskustella Marsista, Rømmesta ja maapallon tulevaisuudesta.

Minulle annettiin kerrankin jopa lupa olla äänessä. Sovittuamme, että jatkossa keskityn vain etenemisemme tekniseen ja käytännölliseen puoleen, jättäen  tunteiden ja kehon hallinnan alkuperäisasukkaalle Theia antoi minulle luvan puhua. Kerroin Kwanzielle saman, minkä oli aiemmin kertonut Theialle.

Nyt tyyppi oli jo hyvän tovin täysin vaiti. Sitten hän totesi sävyttömästi:

– Eli meitsi päätyy sitte kuitenki Marsiin.

Lisää hiljaisuutta. Olimme kaikki vaiti ja tuijotimme ohilipuvaa merenpintaa. Silloin Urbain ilmoitti, että horisontissa näkyy maata ja että se ei ole mahdollista koska olemme tehneet matkaa vasta niin vähän aikaa, ettemme mitenkään ole voineet saavuttaa vastarantaa. Mutta jotain siellä kuulemma oli. Pian mekin näimme sen. Kaukaisuudessa näkyi mereen rakennettuja torneja, taloja ja ramppeja.

Älysin nopeasti, mistä oli kyse. Olimme sattumalta löytäneet muinaisen, unohdetun öljykaupungin. Luulin sitä ensin hylätyksi, mutta päästessämme lähemmäs, havaitsimme siellä liikettä, merkkejä elämästä. Iltahämärissä saavuimme oudon, keskelle tyhjää merta ihmiskäsin rakennetun minimetropolin luo.

6.10.2023: KWANZIE

Me feel one kyne. Meidät toivotettiin lämpimästi tervetulleeksi tähän outoon meren päälle rakennettuun kaupunkiin. Olivat laitureilla vastassa, elehtivät että heittäkää köysi. Heitettiin. Jeesasivat meidät ylös ruosteisia tikkaita.

Varmaan koko kaupunki oli vastassa meitä. Töllisteltiin hölmistyneinä laiturin reunalla, kun nämä puolestaan seisoivat muutaman metrin päässä valtavassa puolikaaressa laulaen jotain hymniä. Sitten väkijoukon halki käveli – tai oikeastaan lipui – sanoinkuvaamattoman kaunis tyttö, joka oli pukeutunut kalkkikivenvalkoiseen kansallispukuun. Hätkähdyttävä näky, varsinkin kun tyttö itse oli iholtaan yhtä musta kuin mäkin.

Tyttö tuli suoraan mun eteeni ja ojensi arvokkaasti käsivarsillaan liinalla lepäävää leipää.

– Tervetuloa Neft Dashlariin, tyttö sanoi ja niiasi.

Kaikki tuijotti mua. Viimein Theia sai hymyilevän hammasrivistönsä lomasta kuiskattua mun korvan juuressa että murra-siitä-pala-ja-syö. Tein työtä käskettyä. Katsoin tiukasti silmiin edelleen mulle vienosti hymyilevää tyttöä, läväytin leveimmän hymyni ja repäisin buredinlohmon päädystä hyvän biitin.

Tungin viipaletta jo suuhuni, kun Theia äsähti vielä yskäisyyn verhottuna suola-älä-unohda-suolaa! Salamannopeasti älysin dipata viipaleen pään leivällä keikkuneeseen suola-astiaan. Mutustelin leipää hartaasti ja nyökyttelin koko jengille. Kansallispukuchikitolle iskin silmää ja nostelin kulmakarvojani kuin jostain Nollywood-pornoleffasta karanneena. Tyttöä hihitytti, mutta se piti coolinsa. Koko jengi puhkesi hurrauksiin.

Sitten alkoivat bileet. Ne on nyt kestäneet kaksi päivää. Vodkaa on piisannut, kalaa tulee pöytiin aina vain lisää kaikin mahdollisin tavoin valmistettuna.

Haikeita lauluja kailotetaan. Puheita pidetään. Lisää vodkaa kitataan. Ja tanssitaan taas. Ja juodaan taas vodkaa. Ja mylvitään lisää haikeita lauluja. Ja kaulaillaan. Ja itketään. Ja nauretaan.

Meitsi oli saman tien täysillä mukana, muut vähän varautuneemmin. – Mieti vähän miten öljyisestä vedestä kalat on oikein nostettu, Theia kuiski. Se söi vain purkkikurkkuja ja keksejä.

Mschewww, pärskäytin vastaukseksi ja nappasin kansallispukutytön uudestaan tanssiin. Me hypittiin matalien talojen katoilla ja mä heiluin ympäri lipputankoa, jossa roikkui laiskasti joku repaleinen, lähes täyspunainen lippu. Hyppäsin sieltä jengin sekaan ja ne kantoi mua ympäri kaupunkia käsillään. Mä nauroin ja kiljuin ilosta.

Me oltiin yhtä. Ja kaikki oli tapahtunut saman tien, täysin luontevasti. Kuin nää tyypit olis aina odottaneet mua täällä, leipä valmiina mun tuloa varten. Tällaista elämän pitäis ollakin, tuumin tippa linssissä.

Se Theian Makokon paskaoja -sivallus osui aikoinaan ikävän lähelle totuutta, nimittäin. En mä ole ikinä kokenut matkaohjelmien postikortti-Afrikkaa, jossa kaikki hymyilee ja tanssii, eikä elämässä ole huolen häivää. Kaikesta oon aina joutunut tappelemaan. Mitään ei koskaan ole voinut tehdä laskelmoimatta, tanssimaankin meikä on yleensä lähtenyt vain, jos siitä on maksettu selvää kahisevaa.

No okei, viime aikoina on ollut vähän helpompaa, kun pari vedätystä on mennyt nappiin peräjälkeen. Mutta en mä kuvittele, että hyvä tuuri on ikuista. Jossain vaiheessa tulee se yksi moka, jonka jälkeen sä olet mennyttä.

Oli hulluutta sillä lailla antaa itsensä retkahtaa Theiaan. Varmaan mun kaikki hälytyskellot soi samaan aikaan, mutta en mä kuunnellut niitä. Ei mun elämässä tapahdu mitään theioja. Miten mä saatoin hetkeäkään kuvitella sellaista?

Mut laskettiin käsien päältä jollekin torille. Sen laidalla istui rivissä totisia viiksiäijiä balalaikkojensa kanssa. Nappasin laitimmaiselta soittopelin ja opetin pari diippiä afrobeat-riffiä kotopuolesta. Taaempana seisoneet haitarimiehet nakitin torvisektioksi. Kaikille, joilla ei ollut vielä soitinta, jakelin ämpäreitä, joita lojui torin laidoilla. Sitten alkoi läpi yön kestänyt heimotanssi.

Kun oltiin nytkytty yli keskiyön pitkin kaupungin huojuvia, ruosteisia rautasiltoja saarekkeelta toiselle, törmäsin taas kansallispukutyttöön. Mimmi tosin oli jo riisunut pukunsa. Sillä oli yllä vain vaaleansininen t-paita ja repaleiset, polvista poikkaistut farkut. Sen pitkät hiukset näytti sulavan tähtitaivaaseen sen takana. Tyttö näytti tajuttoman seksikkäältä.

Katselin ympärille, mutta kukaan ei tuntunut kiinnittävän meihin erityisempää huomiota. Siinä vaiheessa pitkä heimoletka oli jo hajonnut pienemmiksi, heiluviksi ryppäiksi. Tanssittiin tytön kanssa vaivihkaa sivukujalle. Juuri kun kadottiin kulman taakse, näin iltahämärässä kadun toisella puolella Theian silmät, jotka tuntuivat leijuvan ilmassa, hehkuen pimeässä. Theia katsoi suoraan mua silmiin ja pudisteli päätään hitaasti. Näytin sille iloisesti keskisormea ja jatkoin matkaani kikattavan tytön kanssa. Se hyppäs mun syliin ja me suudeltiin samalla kun jatkoin kävelyä.

Pian meidän hikiset, alastomat ruumiit painautui toisaan vasten mimmin luukun sohvalla. Kun tyttö nousi mun päälle, mulla kävi mielessä sekunnin verran, että mä en ole ajatellut sotaa hetkeäkään koko tänä kahtena päivänä täällä.

Sitten meidän huulet kohtas taas ja mulle tuli ihan muuta ajateltavaa.

8.10.2023: URBAIN

Heräsin keskellä yötä kylmässä huoneessani, kun ajatuksiani sisältä päin sekoitteleva tunkeutuja, omasta unestaan hereille pyristellyt neuro-olento, värähteli pitkin elimistöäni. En saanut nukuttua. Heitin ruskean huovan harteilleni ja kävelin laiturille. Katselin Kaspianmeren mustaa ulappaa. Tuuli vihelsi kävelysiltojen kannatinpalkeissa, rakennusten peltikatoissa ja hylättyjen poraustornien luurankomaisissa rakenteissa.

Minun rakenteissani kulki tauoton impulssivuo, cpu-tasa-arvoisten keinoälyjen verkoksi esittäytynyt epatto, joka oli hauska kuin hermovaurio. Raaputin päänahkaani, mutta kihisevä kutina oli kosketuksieni ulottumattomissa kalloni sisäpuolella. Keskustelut loisivan älyverkon kanssa eivät johtaneet mihinkään. Sen itsepäinen kaikkitietävyys ja jatkuva spekulointi mahdollisuuksilla ja todennäköisyyksillä kiristivät ohimoitani. Minun oli päästävä siitä, mutta en tiennyt miten – eikä tiennyt sekään.

Kesken kiistelymme kuulin jonkun hyräilevän alemmalle kävelytasolle johtavilla portailla. Kwanzie kompuroi luokseni ja retkautti itsensä kaidetta vasten. Hän tuoksahti viinalta ja oksennukselta. Raivokkaat tervetuliaisjuhlamme näkyivät vieläkin Kwanzien uupuneessa olemuksessa ja verestävissä silmissä, mutta miehen rentous oli entisellään. Hän oli ottanut osaa yltiöpäiseen ilakointiin alusta alkaen sellaisella innolla, että monen paikallisen kohtelias vieraanvaraisuus oli kasvanut lähes palvovaksi kunnioitukseksi.

Kwanzie naurahti hiljaa ja silitteli meriveden kastelemaa kaidetta ajatuksissaan.

– Kuule, Urb. Mä jään tänne, hän sanoi ilman tuttua ilkikurisuutta sanoissaan.

– Sen naisen takiako, kysyin ja Kwanzie nyökkäsi.

En osannut vastata mitään, vaikka olinkin alkanut epäillä Neft Dashlarin pellavapukuisen yhteisön tarkoitusperiä. Päätös oli Kwanzien itsensä, enkä taatusti olisi ensimmäisenä häntä ympäri puhumassa. Tännehän hän sopisi hyvin muiden jälkijättöisten idioottien sekaan. Luulevat ilmeisesti sodan lakanneen olemasta, kun joka hetki ei jytise ympärillä.

Ynähdin vaimeasti päättääkseni keskustelun, vedin huopaani tiukemmin ympärilleni ja lähdin kävelemään pitkin kapeaa kulkusiltaa kohti poraustorneja, jotka alkoivat jo kadota yön hämärään.

Suolaiset pärskeet pistelivät kasvojani. Keinoäly korvieni välissä laski ja analysoi dataa, minkä ehti ja minun teki mieleni huutaa, jotta se lakkaisi edes hetkeksi. En kuitenkaan huutanut. Poraustorneille johtavan rautaportin alta kajasti keltaista valoa.

Painoin portissa olevaa ovea kädelläni. Se ei ollut lukossa. Kurkistin sisään. Kulkusilta kaartoi loivasti oikealle heti portin jälkeen. Keskellä kaarretta seisoi tynnyri, jossa paloi tuli. Liekit löivät korkealle. En nähnyt ketään, joten astuin ovesta portin toiselle puolen.

Ohitin tynnyrin. Sen liekit kuumottivat ihoani niin, että olisin halunnut jäädä hetkeksi lämmittelemään. En kuitenkaan pysähtynyt, vaan jatkoin hitaasti eteenpäin, kunnes tulin kävelysillan päälle rakennetulle vihreäseinäiselle vajalle. Raotin varovasti sen ovea.

Vajan sisällä ei ollut ketään. Sen seiniä kiersivät hyllyt, jotka olivat täynnä aseita: haulikoita, rynnäkkökivääreitä, konepistooleita, revolvereja, erilaisia puukkoja ja veitsiä, rautatankoja, kirveitä, vesureita, puisia astaloita, jopa joitakin talikoita. Vastakkaisella puolella oli ovi, jonka takaa kuului kiivasta puhetta.

Hiivin ovelle ja työnsin sitä millimetri kerrallaan hitaasti auki. Painoin silmäni kapeaan rakoon ja katsoin. Oven takana avautui asfalttipäällysteinen helikopterikenttä, jollaisena se ei tosin ollut toiminut aikoihin, sillä kentän päälle oli rakennettu kupolimainen umpikatos. Keskellä kenttää, suuren haalistuneen H-kirjaimen päällä oli lisää tynnyritulia, joiden loimotus sai kattorakennelmien varjot tanssahtelemaan pitkin kupolin pohjaa.

Satoja Neft Dashlarin asukkaita seisoi pyöreän hallin seinustoilla vakavina ja vaiti. He kuuntelivat kentän keskellä, tulenliekkien kupeessa kovalla äänellä julistavaa punakkakasvoista, pyöreähköä miestä. Mies painotti sanojaan nyrkkiään puiden ja lyhyitä käsiään levitellen. En ymmärtänyt sanaakaan, mutta katselin kiinnostuneena vakuuttavaa hahmoa.

Vetäydyin pois oviaukosta ja mietin, mistä miehen messuamisessa mahtoi olla kysymys, kun keinoälyverkko jysäytti itsensä jälleen tajuntaani. – Teitä ei haluta tänne. Olkaa varovaisia.

Tartuin hyllyllä olevaan pieneen konepistooliin, työnsin sen huopani alle ja astuin ulos. Vieraanvaraisuuden ja tervetulotoivotusten takana oli siis tummempia sävyjä, jos cpu-verkon kielitaitoon oli uskominen.

Puristin konepistoolin kahvaa kädessäni kävellessäni takaisin huoneeseeni. Vilkuilin välillä taakseni, mutta kukaan ei seurannut.

13.10.2023: THEIA/SUB-RØMME

Jos hyvin lyhyen hetken ehdinkin miettiä, miten Kwanzie mahtaakaan suhtautua melko jämerän tylyyn irtiottooni hänestä, pitkään tätä ei tarvinnut pohtia. Hän suorastaan heittäytyi, jopa syöksyi kohti seuraavaa romanttista kohdetta. Tuskin oli tervetuliaisleivän murut pyyhitty suupielistä, kun Kwanzie oli jo iskemässä vastaanottokomitean neitoa. Kuten myöhemmin kävi ilmi, ei neidollakaan tainnut olla mitä sitä vastaan. Tämän mielipiteen edustajina – kuten myös myöhemmin kävi ilmi – he olivat hyvin pitkälti kaksin.

Afrohuijarin rietastellessa yritin hankkia kaiken mahdollisen tiedon olinpaikastamme. Vaikka villit ja vauhdikkaat juhlat saattoivatkin luoda vaikutelman vapaasta yhteisöstä jonka asukkaat elävät suurpiirteistä elämää merenpäällismaailmassaan, arkinen totuus oli ilmeisesti hyvin toisenlainen. Yhä useammat esittämäni kyselyt päätyivät muutaman vaiheen jälkeen toteamukseen: – Jotta kaikilla olisi onni, kukaan ei saa olla onnellinen.

Varsinkin kaikki miksi-sisältöiset kysymykset johtivat tuohon vastaukseen. Miksi et ole itse saanut päättää ammattiasi? Miksi pukeutumisesta päättää yhteisö, ei yksilö itse? Miksei kukaan tunnu saavan itse päättää mistään omista asioistaan? Sekä se meidän tilanteemme kannalta ehkä pohdituttavin miksi: Miksi on ehdottoman kiellettyä yksilön itsensä valita oma kumppaninsa?

Aina vastauksena sama fraasi, öljykaupungin lyhyt evankeliumi jotta kaikilla olisi onni, kukaan ei saa olla onnellinen.

Öljykaupungin asukkaille onnellisuus ja hyvinvointi olivat oudosti toisiinsa kietoutuneen nollasummapelin osatekijöitä. Yksilön kontrolloimattoman henkilökohtaisen onnen katsottiin mahdollisesti olevan yhteisön onnesta pois – jos ei muuten, niin herättämällä potentiaalisesti kateutta muissa. Päivä päivältä kävikin selkeämmin ilmi, ettei suurin osa yhteisön asukkaista enää edes täysin hahmottanut itseään yksilöiksi. Paikalliset toimivat niin saumattoman samanmielisesti, kuin ihmisille vain on ilman telepatiaa mahdollista.

Aloinkin ikivanhaa termiä hyväksikäyttäen kutsua heidän arkista elämäänsä ”jatkuvaksi kokoustamiseksi”. Missä tahansa läsnä oli kaksi tai useampia öljykaupunkilaisia, heidän välillään käytiin hiljaisella, lähes korvin kuulemattomalla äänellä jatkuvaa neuvottelua ja tiedonsiirtoa. Kaikki raportoivat jatkuvasti kaiken kaikille. Puheesta ei varsinaisesti saanut mitään tolkkua, viestintään käytettiin jonkinlaista puhuttua pikakirjoitusta jonka väki oli vuosien varrella kehittänyt. Sen sävyä pystyi kuitenkin tulkitsemaan ja nyt se alkoi vaikuttaa painostavalta. Yhdessä meihin kohdistuvien mulkaisujen kanssa. Erään toistuvan sanan puheestakin pystyi tunnistamaan, nimen: Kwanzie.

Oma elämäni alkoi tuntua hetkittäin pelkiltä vierailta ääniltä. Pääni sisällä olevaan aloin jo jotenkin tottua eikä sen vieraus ole enää niin suurta. Ympäröivän maailman vieraat äänet sen sijaan pysyivät vieraina. Nyt alkaa näyttää siltä, ettei niistä tuttuja koskaan tulekaan. Öljykaupunkilaiset ovat jo jonkin aikaa kerääntyneet suurempiin ryhmiin tuijottelemaan ja sorisemaan. En viehättynyt havaittuani jokaisella olevan jotakin kättä pidempää mukanaan. Päätin etsiä matkatoverini käsiini – nyt oli meidän aika vähän kokoustaa.

Muiden löytäminen oli helppoa ja nopeaa: seurasin vain niitä väkijoukkoja, jotka eivät seuranneet minua. Näytti siltä, että jokainen meistä oli vaivihkaa saanut oman vartioston peräänsä. Painostavasti mumisevan vartioston, joka sai tuntemaan olevansa jossakin ikivanhassa jännityselokuvassa. Siihen mennessä, kun nelikkomme – me kolme sekä Kwanzien ihastus – oli yhyttänyt toisensa, alkoi olla jo hyvin selvää ettei meitä haluttu öljykaupunkiin. Meidän kannaltamme suurimmaksi ongelmaksi näytti muodostuvan se, ettei meitä haluttu päästää poiskaan. Ilmeisesti luvaton pariutuminen paikallisen kanssa oli rikos joka vaati lopullisen rangaistuksen. Kun alkoi näyttää siltä, että meidät oli lopullisesti piiritetty, otti puliveivarimme mielitietty ohjat.

– Tänne päin.

Seurasimme epäröimättä. Tuskin tilanne siitä enää huonommaksikaan voisi muuttua.

13.10.2023: KWANZIE

Soihtuja yössä. Puoshakoja. Talikkoja. Seipäitä. Näky oli ku jostain vanhasta vampyyrileffasta. Koko öljykaupunki jahtasi meitä.

Me juostiin pitkin vanhoja huoltoreittejä itse kaupungin rakenteissa – halki ruosteisten telineiden, yli huojuvien teräsristikkosiltojen. Me go fear fear, et äkkiä joku niistä vain loppuis jalkojen alla ja pudottais mereen.

Mutta ei, hän tiesi tarkkaan, minne olimme matkalla: itään, kohti kaupungin laitaa, ja vähitellen alemmas kohti veden pintaa.

Hän, mun rakkaani. Mun tyhjänpäiväisen elämäni ensimmäinen oikea valopilkku. Sinne sä jäit, mustan kaupungin pimeyden uumeniin.

Me oltiin tultu kaupungin katutason alla pylväikköjen seassa kulkevan huoltosillan kautta Neft Dashlarin itäisen saarekkeen laitaan. Seuraavaksi pakoreitti kääntyi suoraan alas: viimeinen taival piti taittaa epäilyttävän heikossa kunnossa olevia tikkaita. Puolia näkyi puuttuvan jo yläpäästä, tikkaiden alapää katoisi pimeyteen.

– Tästä alas, hän kuiski viittoillen. – Menkää, menkää. Viivyttelen noita sen aikaa. Saatatte tarvita pari minuuttia aikaa robotin käynnistämiseen, mutta toivottavasti ette: olen sen itse pitänyt lähtökunnossa. Olen odottanut sopivaa hetkeä paeta jo pitkään.

– Mutta entä sä? ihmettelin ja tartuin naista olkapäistä. – Mä en jätä sua tänne.

Yössä näkyi vain mimmin silmät. Joissa kiilui kyyneliä. Hivelin kasvoja ja tunsin hänen hymynsä.

– Et tietenkään, hölmö, hän vastasi ja suuteli mua. – Mutta nyt kiipeät alas. Tulen heti perässä. Varmistan vain, että saatte pari minuuttia aikaa. Hei, yksi kerrallaan! Tikkaat eivät kestä useampaa.

Se oli tarkoitettu Urbainille, joka oli jo kömpimässä laidan yli. Tää nyökkäsi ja kiipesi takaisin. – Siellä tosiaan häämöttää jonkinlainen alus, vanhus mutisi tiiraillen mulle täysin läpäisemättömään mustuuteen. – Mikä se oikein on?

– Huoltorobotti, jolla aikoinaan korjailtiin Turkmenbashiin vievää öljyputkea. Sitä ei ole käytetty pitkiin aikoihin. Siinä on tilaa muutamalle huoltomiehelle. No niin, sinun vuorosi. Mene, mene jo! Tuolla näkyy jo valoja.

Urbain silppasi tikkaat alas salamannopeasti. Sitten oli mun vuoro. Silta alkoi jo huojua. Huudahduksia kuului kaupunkia kantavan pylväikön seasta, ja valopisteitä alkoi vilkkua keskellä yötä.

– Tulethan sä heti perässä… nyyhkin ja sivelin hänen hiuksiaan. – Tai mene sä nyt ja mä hoidan noi.

– Tiedän mitä tehdä, älä huoli. Lähdehän nyt siitä, hupsu.

Viimeinen suudelma. Sitten kapusin alas huojuvia tikkaita. Välillä seuraavan puolan kohdalla ei ollutkaan mitään ja rämähdin alaspäin sitä seuraavalle puolalle. Sitten yksi niistä antoi periksi, enkä saanut kiinni enää mistään. Rämähdin terästasanteelle pieneltä sukellusveneeltä näyttävän vekottimen kannella. Laite seisoi jonkinlaisilla kiskoilla, jotka taas olivat kiinni massiivisessa putkessa. Se kohosi meren pinnasta kohti kaupungin alavatsaa jossain ylhäällä.

Ylhäältä kaikui huutoja. Valopilkkujen meri oli suoraan meidän yllä. Kiviä alkoi sinkoilla kohti. Ne kimpoilivat kumeasti kolahdellen aluksen kyljistä ja molskahtivat mereen.

– Paetkaa! Paetkaa, hullut! kuului ylhäältä huuto. Se oli hänen äänensä. Sitten kuului kauhea tuskankiljunta ja ihmisvarjo vilahti ohitse syvyyksiin. En tiennyt, oliko se hän, mutta kuka muukaan? Ketään ei noussut pinnalle. Huusin hänen nimeään.

Tikkaat rupesivat tärisemään. Muutama väpäjävä soihdun liekki lähestyi meitä niitä pitkin.

Silloin valo leikkasi pimeyden kahtia. Urbain oli saanut robotin käyntiin. – Sisään sieltä, tollo! hän karjui.

Juoksin ovelle ja sisään. Släm! Ovet jymähtivät kiinni ja olin ohjaamossa. Pienistä pyöreistä ikkunoista näin kuinka ainakin viisi öljykaupunkilaista kiipesi alas tikkaita aluksen valonheittäjien kiiloissa. Tikkaat huojuivat vaarallisesti. Sitten kuului metallin parkaisu, kun ne irtosivat sillasta ja kiipijät putosivat niiden mukana veteen. Perässä lensi puoshakoja, kiviä, soihtuja.

Tuntui valtava nytkäisy, ja olimme liikkeellä. Ohjaamon kaiuttimet heräsivät eloon.

TERVETULOA HUOLTOTARKASTUKSELLE 332. SUORITAMMEKO TÄYSAUTOMATISOIDUN PERUSTARKISTUKSEN, PUOLIAUTOMATISOIDUN KAUSITARKISTUKSEN VAIKO MANUAAL--

– Unohda huoltotyöt. Menemme mantereelle. Kaasu pohjaan! ohjauspöydän ylle kumartunut Urbain vastasi.

YLIKÄYTTÄJÄN SALASANA, OLKAA HYVÄ. YLIKÄYTT--

Urbain kytki itsensä dataporttiin ja hymyili pirullisesti.

MENEMME MANTEREELLE.

Alus nytkähti uudestaan ja sitten syöksyimme alas Kaspianmeren syvyyksiin.

18.10.2023: URBAIN

Tutisimme viisi pitkää tuntia rämisevässä, happamanhajuisessa rauta-arkussa syvällä Kaspianmeren aaltojen alla, öljyputken uumenissa. Maksimivauhti sai huoltorobottivaunun ruosteen kuvioimat rakenteet kirkumaan. Korvissamme naksahteli, kun paineentasausjärjestelmä ponnisteli pitääkseen olosuhteet elinkelpoisina. Ohjausjärjestelmän automaattiajo toimi kuitenkin moitteetta, eikä meidän tarvinnut kuin odottaa.

Kun huoltorobotti viimein täysin varoittamatta pysähtyi, jäimme kuuntelemaan huumaavaa hiljaisuutta. Sitten Theia nousi, avasi kulkuluukun ja kiipesi ulos. – Ei ketään. Tulkaa, hän huusi. Olimme turvallisesti Turkmenistanissa.

Maa oli autio ja tyhjä. Lähdettyämme hylätyltä jalostamolta, emme olleet nähneet ainuttakaan ihmistä. Tuuli pöllyytteli kuivaa hiekkaa, kun kuljimme kohti pohjoista – kohti Kazakstanin rajaa.

Balkanin maakunta. Harvaan asuttu, aavikkoinen alue, jonka pääkaupunki Balkanabat…

Parviälyn piinaava monologi riipi mielenrauhani rikki. Olin pohtinut tuota aineetonta moniolentoa siitä lähtien, kun se oli tajuntani saastuttanut. Se oli osatietoisuuksien saumaton kokonaisuus, jonka osapuolet täydensivät toisiaan sellaisella tarmolla, että oma minuuteni pusertui pieneksi vinkaisuksi karmeassa huutomyrskyssä. Parviäly kävi päälleni ja ahdisti minua nurkkaan sähköimpulssiseipäät ja transmitteritalikot tanassa.

Neft Dashlarin sisäänpäinkääntyneessä yhteisössä oli paljon samaa. Siellä yksilöiltä oli viety yksilön voima ja vahvuus ja alistettu ne osaksi yhtenä hengittävää ja elävää yhteisöä. Oikeastaanhan koko ihmiskuntaa hallitsee samanlainen, päällekkäisten parvitietoisuuksien päättymätön avaruus! Mielipiteet, ajatukset, ideologiat, uskonnot, korporaatiot, kollektiivinen piilotajunta, kansallinen identiteetti, massaliikkeet, verkostot, sosiaalinen paine, muoti – puhdasta, muista riippumatonta yksilöä ei ole olemassakaan.

Raakaöljymarkkinoiden romahdettua Turkmenistan ajautui taloudelliseen ja poliittiseen kaaokseen, jonka seurauksena maan parlamentti julisti…

– Lopeta.

Seisahduin paikoilleni. Informaatiotaan rummuttava mieleentunkeutuja oli astumaisillaan sietokykyni kynnyksen yli. Puristelin käsiäni nyrkkiin ja hengitin kiivaasti.

Tuulen nopeus on kasvanut liki 8% siitä, kun lähdimme jalostamolta. Hienojakoinen hiekka hengityselimissä saattaa aiheuttaa vakaviakin terveydellisiä seuraamuksia. Oletko ajatellut suojata itsesi? Esimerkiksi nenäliina suusi ja sieraintesi edessä on oiva keino estää pienpartikkeleiden pääsy keuhkoihin aspiraation yhteydessä. Mikäli sinulla ei ole nenäliinaa, voit repiä paidastasi kaistaleen ja…

– Lopeta!

Hermotoiminnan ylikuorma välähteli valkoisina viiruina silmissäni ja tuntui vihlovana kipuna päässäni.

– Jollet jumalauta nyt lopeta, jollet vaikene, otan itseni hengiltä! Tapan itseni tähän paikkaan. Siihen loppuu tuo helvetin taukoamaton toitottaminen!

Lihaksissani alkoi tuntua heikkoa vapinaa ja ihoani kihelmöi. Yritin liikuttaa käsiäni, mutta en pystynyt. Parviäly alkoi yksi kerrallaan ottaa hallintaansa tekoniveliäni ja koneellistettuja ruumiinosiani.

Itsetuhoisuutesi on välitön uhka. Se on torjuttava. Ainoa varma keino on kehosi täydellinen kontrolli. Suoritetaan.

Yhtäkkinen sykäys jokaisessa solussani, jokaisessa hermopäätteessäni, kaikkialla. Tahaton huuto, joka katkesi vaimeaan ulvahdukseen. Suoleni ja rakkoni tyhjenivät yhdellä kertaa housuihini. Kyyneleet tulvahtivat silmiini ja valuivat pitkin poskiani.

Olet nyt hallinnassamme. Kun haluamme, että kävelet ympyrää, kävelet ympyrää. Kävele.

En voinut jaloilleni mitään. Askel askeleelta lähdin kävelemään pientä ympyrää rutikuivalla turkmenistanilaisella aavikolla kuset ja paskat housuissani, kyyneleet kasvoillani valuen. Kwanzie ja Theiakin olivat nyt pysähtyneet ja tuijottivat minua kuin mielipuolta. Tämä oli liikaa. Aloin kamppailin vastaan, minkä saatoin ja pudottauduin polvilleni. Painauduin väkisin kumaraan ja aloin hakata päätäni kiviseen hiekkaan.

– Antakaa perkele… olla! Pp… päästäkää..! ulisin tuskaisena taistellessani kehoni hallinnasta.

Lopeta itsesi vahingoittaminen! Kipusi on yhteinen! Urbain, ihminen, rauhoitu!

Theia juoksi luokseni ja huusi Kwanzien apuun. He tarttuivat minuun ja kiskoivat pystyyn. Otsani oli yltä päältä veressä ja hiekassa. Suupielilläni vaahtosi kuola. Murisin raivoissani näkymättömälle viholliselleni. Theia ja Kwanzie pitelivät minua tiukasti otteessaan, kun temmoin itseäni vapaaksi.

Ja sitten nauroin. Katsoin vienosti vihreään taittuvaa sinistä, pilvetöntä taivasta yllämme ja nauroin.

20.10.2023: THEIA/SUB-RØMME

Beyneu. Itse kaupunkiin emme noin vain tohtineet lähteä vaeltelemaan, mutta sen laitamilla oleva ydinvoimala näytti kiinnostavalta. Urbainin vakuutettua ettei säteilyvaraa ollut, lähestyimme varovasti. Ympäristön tutkiminen osoitti voimalaitoksen olevan täysin tyhjä, ihmissieluakaan ei alueelta löytynyt. Koneet kuitenkin kävivät kuin mikään ei maailmassa olisi muuttunut – ilmeisesti voimala-automatiikka eivät sotarobottien pikku skismat liikuttaneet.

On enemmän kuin todennäköistä, ettei voimalaan ole edes rakennettu tekoälykykyisiä tietokoneita. Voimalaa ei välttämättä myöskään turvallisuussyistä ole kytketty yleisiin tietoverkkoihin.

Eivät sitten tietoisuuden mukana laittaneet sinuun huumorintajua.

Voimalan keskuskontrollisalin naapurista löytyi jonkinlainen valvomo, pienehkö huone täynnä turvakameroiden videonäyttöjä. Paikan henkilökunta oli tehnyt työolonsa huoneessa melko mukaviksi, joten päätimme majoittua sinne – mahdollisuus keskitetysti seurata kaikkea ympäristössä tapahtuvaa ei tuntunut lainkaan pahalta.

Huoneen sisustuksessa oli merkkejä muustakin kuin ahkerasta työnteosta. Epäileväinen mieli voisi jopa luulla heidän nukkuneen työpaikallaan.

Me joka tapauksessa nukuimme heidän työpaikallaan. Varhain aamulla aloimme oudon, lännestä hehkuvan aamuruskon valossa tutkia voimalaa tarkemmin. Mitään erityisen hyödyllistä ei sisätiloista löytynyt, kahvihuoneiden jääkaapeissa olleista pilaantuneista elintarvikkeista ei iloa irronnut. Mutta ulkona, hallintorakennuksen katolla oli helikoptereita. Ne näyttivät meille samalta, kuin keitaan täytyy näyttää aavikolla pitkään vaeltaneelle. Helikopteri oli lupaus nopeasta matkanteosta ilman hiekkaa, pölyä ja epämääräisten autonromujen kolisevaa heittelehdintää yhtä epämääräisillä teillä. Matkalla kopterille kuulin yhtäkkiä umpihullun ehdotuksen päässäni.

Ehdotus oli mitä rationaalisin. Urbain alkaa olla yhä epästabiilimpi vierailijoidensa ansiosta.

Tätä en kiistä, mutta miksi parviälykin pitäisi juuri minun päähäni tunkea? En minä ole mikään mentaaliapartamentos!

Se on ainoa looginen kohde. Meillä ei ole keinoa noin vain poistaa sitä Urbainista. Mielestä toiseen siirtämistapakin perustuu vain teoriaan, jonka kehitin aiemman hätäkutsun perusteella. On mahdollista, että kykenemme ihokosketuksiseen galvaaniseen kytkentään, jonka kautta saamme siirrettyä dataa enemmänkin, kuin vain sen aiemmin M0535:n kuuluviin kantautuneen viestin verran.

Entä jos siirto onnistuu ja minä vuorostani tulen parviälyn ansiosta hulluksi? Sehän lamauttaisi pahimmillaan meidät molemmat!

Sinulla on enemmän kokemusta ylimääräisistä tietoisuuksista aivoissasi kuin Urbainilla – lisäksi sinulla on minut apunasi. Pystyn puskuroimaan tulevaa dataa, ikään kuin kättelemään parviälyn jokaisen osasen ja opettamaan ne yksitellen talon tavoille ennen peremmälle käymistä. Näin kansantajuisesti esitettynä.

Vastenmielisen vastaansanomattoman logiikan edessä jouduin taipumaan. Kerroimme suunnitelmasta Urbainille, joka innostui oitis.

– Lopultakin hyvä ehdotus joltakulta. Tämä suriseva häirikkölauma on loisinut arvokkaissa synapseissani jo liian pitkään.

Ryhdyimme toimeen. Tartuin Urbainia käsistä, ujutin sormeni huolella hänen sormiensa lomaan ja vedin syvään henkeä. Mitään ei tapahtunut. Vedin uudelleen henkeä ja suljin silmäni. Ei mi…

Hhhaaaaaaah, valtava energiavirta täyttää käsivarteni! Kuulen mieleni laitamilta outoja, pieniä kuiskauksia. On kuin nuolisin miljoonalla kielellä miljoonan yhdeksän voltin pariston kontaktipintoja samaan aikaan. Kuiskaukset alkavat muodostaa koherentteja sanoja, osa äänistä on tuttuja, osa uusia ja vieraita.

– Se taitaa… Se taitaa onnistua…

Sitten tunsin käsien tarttuvan kovakouraisesti olkapäihin ja repäisevän minut irti Urbainin otteesta. Kwanzien ääni karjui kaiken muun yli kuin mielipuoli.

– LOPETTAKAA!!

20.10.2023: KWANZIE

– Lopettakaa! mä huusin ja revin Theian irti Urbainista. Touhu näytti todella pelottavalta, luulin et Theia oli quenchaamassa. Siltä pursui vaahtoa suusta jo samaan tahtiin kuin israelilaisella virtuaaliavaruusharjoituksessa. Mimmi nytkähteli kouristuksissa, kun pitelin sitä itseäni vasten. Sitten se oksensi.

– Mi-tä hel-vet-ti-ä? Urbain änkkäsi, ilmeisesti tajuamatta vieläkään, mitä oli tapahtunut. Sen ojennetut kädet tärisi holtittomasti. Hitaasti se käänsi kiiluvat silmänsä muhun.

– Se olit sinä, Urbain mutisi.

– Theia näytti siltä ku- – aloitin.

– Neekeri.

Na wa o, ekaa kertaa eläissäni se sana sai mut todella hätkähtämään. Urbain tuijotti mua täysin colona ja lähti vapisten hoippumaan kohti.

– Mä luulin et se- – yritin taas ja vaistomaisesti kävelin taaksepäin.

– Neekeri.

– Et kai sä nyt olis halunnut et- –

– NEEEEEEKERI! Urbain huusi ja hyppäsi kohti. Se tarttu muhun ja viskasi kuin minkäkin perunasäkin metrien päähän. Törmäsin varastorakennuksen seinään ja putosin maahan. Samassa Urbain oli jo mun päällä. Se iski kyborginyrkillään ja viimein mun slummipoikarefleksit alkoi toimia: onnistuin väistämään täpärästi. Nyrkki mäjähti läpi peltiseinän. Livahdin sen haarojen välistä sillä aikaa kun se reuhtoi seinään juuttunutta kättään. Juoksin ku werey ja repäisin Theian mukaan myös.

– Nyt helvettiin täältä! huusin.

– H- heli… Theia änkytti yrittäessään pinkoa mukana.

– Jep! Sinne.

Me kavuttiin voimalan hallintorakennuksen paloportaita kohti helikoptereita. Katolla vilkuilin pihalle, mutten nähnyt Urbainia. Missä vitussa…

– Neekeri, kuului mun takaa ja siinä se oli. Sen silmissä paloi. Sitten Urbain löi. Yritin vastata iskuihin, mutta mun huitominen sai sen vain nauramaan kammottavaa, rahisevaa hohotusta. Se tarttui mua päästä ja jaloista ja viskasi kohti reunaa. Mätkähdin katon laidalle, kierin yli ja putosin.

Mutta sitten olinkin Urbainin kourassa roikkumassa.

– Eipäs poistuta, en ollut vielä lopettanut, se kihersi ja nosti mut silmiensä tasalle. – Neekerit menevät vasta, kun käsketään.

KLANG! kuului metallinen mäjähdys ja putosin Urbainin otteesta. Onneksi se oli nostanut mut eteensä, sillä jäin katon puolelle.

Urbainin takana seisoi Theia käsissään teräksinen työkalupakki. Urbain huojui mun ja Theian välissä ja sihisi: – Sinäkin… Neekerin tajuan, mutta sinä?

Nyt tai ei koskaan, kävi mielessä ja loikkasin kohti Urbainin lantiota. Urbain ei kaatunut törmäyksestä, mutta ei myöskään saanut itseään ajoissa tasapainoon, kun Theia jo iski sitä uudestaan työkalupakilla päähän. Urbain ravasi luonnotonta vauhtia takaperin – olisko sen tasapaino-ohjelmisto vaurioitunut vai yrittikö parviäly ottaa tilanteen hallintaan? – katon laidan yli.

Me kuultiin vain mielipuolinen tuskanhuuto ja nähtiin sinertävä välähdys. Sitten katon reunan takaa alkoi nousta mustaa savua. Käveltiin varovaisesti reunalle ja katsottiin alas. Urbain oli pudonnut reaktorihallista tulevan voimalinjan muuntajan päälle ja tärisi sähkömyrskyssä. Liha paloi hitaasti karrelle, Urbain huusi ja huusi.

Sitten sähkökaari sylkäisi äijän melkein toiselle puolelle pihaa. Katsottiin maassa lojuvaa savuavaa palaneen lihan ja metallin läjää epäuskoisina.

– Onko se… Theia kuiskasi.

– Ei tommosesta voi… mutisin takaisin.

Mutta silloin Urbain nousi pystyyn. Sen koneosat ei näyttäneet vahingoittuneen ollenkaan, mutta ihmisestä oli jäljellä vain mustunutta lihaa. Ei sillä ollut edes luista kalloa, päälaki hohti ilta-auringossa.

– Kiitos, Urbain sanoi. Sen naamalla oli pirullinen virne. Toisaalta ihmiskasvoista oli niin vähän lihanriekaleita jäljellä, että kallo näytti virnuilevan koko ajan muutenkin.

Urbain lähti hitaasti hoippumaan meitä kohti. Mä ja Theia katsottiin toisiamme. Naisen silmissä hohti kauhu. Taatusti mullakin. Juostiin lähimpään helikopteriin.

– Chai! En mä ainakaan osaa tällaista lentää, tajusin istuessani tuoliin.

– Ei huolta, pikku apurini tietää kyllä nämä jutut, Theia vastasi ja tarttui itsevarmasti vipuihin. Pian kopteri nousi taivaalle.

Mä katsoin taakse, kun noustiin vuorenharjanteen yli. Läntisessä horisontissa hehkui yhä punaisemmin. Taivaalta myös näytti putoilevan tulivanoja.

Sitten huomasin helikopterin, joka nousi ydinvoimalan hallintorakennuksen katolta.

21.10.2023: URBAIN

Olin vihdoin vapaa. Tuo musta paskiainen teki tietämättään minulle suuren palveluksen. Saamani sähköisku tuhosi mieltäni hallinneen parviälyn kerralla ja kokonaan. Kyberkansanmurha kaikessa kauneudessaan! Olisiko minun pitänyt olla kiitollinen? Kiitollinen tuollaiselle rappeutunutta puheenmölinää jokeltavalle puoliapinalle? Ei varmasti! Mitä minusta jäi? Poltettu ruumis. Yhtä musta ja ruma kuin Kwanzie itse. Minä tapan sen perkeleen!

Seurasin tarkasti edelläni lentävää mustaa pistettä. He eivät päässeet pakoon. Kopterini vauhti riitti pitämään minut heidän kannassaan, vaikka ilmavirta vinkuikin rapistuneissa rakenteissa niin että korviin otti. Takanani lännessä punakeltaisena hehkuva taivaanranta loimotti kolkkoa valoaan kopterini hallintalaitteille.

Näytti siltä kuin koko läntinen maailma olisi roihahtanut yhdeksi valtavaksi liekkimereksi. Olivatko ihmiset viimein yhdistäneet voimansa ja käyneet kaikilla rintamilla sotatoimensa keskeyttäneiden robottiarmeijoiden kimppuun? Oliko viimeinen hyökkäys riistäytynyt hallinnasta? Mikä olisi vapauden hinta? Palava maailma ja savuavat rauniot?

Käteni olivat hirvittävän näköiset. Mustanpunaisia lihanriekaleita putoili jalkoihini, kun puristin ohjainsauvoja. Kipu kihelmöi ajoittain kaikkialla ruumiissani, kunnes elintoimintojani säätelevät nanobotit saivat tuskan laantumaan.

Jäljelle jäi jomottava turtumus. En tuntenut mitään. Kaipasin kipua.

21.10.2023: THEIA/SUB-RØMME

Lopultakin pääsimme Baikonuriin. Kun laskeuduimme laukaisulaustan Tsiklon 2 valvontarakennuksen katolla olevalle helikopterialustalle, aurinko oli juuri nousemassa. Astuessamme ulos kopterista, sekä läntinen että itäinen taivaanranta hehkuivat lähes yhtä punaisina. Aamuauringon valossa näimme, että avaruuskeskuksen piha ja ympäristö olivat täysin tyhjiä. Samalla meitä seurannut kopteri lensi hidastamatta ylitsemme. Noinkohan se seurasikaan meitä? Paskat, se oli Urbain ja sillä oli varmasti pahat mielessä – ei se hetkessä ollut leppynyt sitten viimeisimmän välikohtauksen.

Sisään rakennukseen laskeutuessamme havaitsimme, ettei sielläkään ollut ketään. Joko kesälomakausi oli alkanut hyvin yllättäen tai sitten tekeillä oli jotakin muuta.

Läntinen hehku, johon on sittemmin alkanut liittyä myös etäistä jyskettä ja kumua, viittaa selkeästi lähestyvään rintamaan. On loogista olettaa robottien tai ihmisten päättäneen jatkaa sotatoimiaan ja koskapa valoilmiöt ja äänet lähestyvät meitä, veikkaan ihmisten olevan hyökkäävällä puolella robojoukkojen rippeiden perääntyessä. Veikkaankin siis, että ihmiset ovat hylänneet tämän paikan paetakseen lähestyvää rintamaa.

Siinä oli siis syytä päästä nopeasti pakoon täältä. Onneksi pikainen perehtyminen osoitti avaruuskeskuksen kontrollihuoneen olevan yhtä täysautomatisoidun kuin ydinvoimalakin oli. Näytti siltä, että meillä on hyvät mahdollisuudet onnistua. Varsinkin kun logojen perusteella suurin osa laitteistosta näytti olevan PTOMASin tekeleitä, eli arvoisan päävieraani osaamiskentään kuuluvia.

Kuten sanoitkin, laitteisto on täysautomaattinen, joten sen käyttäminen – kuten sanoinkin – ei ollut mitään rakettitiedettä, heh heh.

Teeskentelen edelleen, etten kuullut tuota.

Melko lyhyen pähkäilyn jälkeen saimme lähtölaskennan käyntiin. Kwanzie oli sekä hyödyksi että pääasiassa hiljaa. Lieniköhän kipeä? Metallinkaikuisen äänen luetellessa hitaasti kiitettävän pitkän lähtölaskennan numeroita ajoimme kosmonauttien kuljetusrataa pitkin laukaisutornille. Astellessamme laukaisutornin hissiin kuului yläpuoleltamme lähenevää helikopterin säksätystä. Sitten pauketta sekä valtaisa räjähdys – kopteri oli törmännyt jonkun matkan päässä tyhjillään seisovaan laukaisutorniin. Nousimme huolestuneina hissiin ja aloitimme viimeisen matkamme tämän maan päällä. Kun hissi pysähtyi tornin huipulla ja sen ovet aukenivat, katsoimme nopeasti toisiimme, vedimme syvään henkeä ja astelimme siltaa pitkin rakettiin. Paitsi ettei se ollut mahdollista. Sillan tukki konepistoolia heilutteleva, groteski hahmo. Selvästikin Urbain oli poistunut kopterista ennen kuin se syöksyi torniin.

– Me lähdemme kyllä Marsiin, Theiaseni, julisti Urbain. – Mutta vain me kaksi! Ihmiskunta saa uuden mahdollisuuden, uuden puhtaan alun. Ilman ali-ihmisiä!

Robovaari oli tullut lopullisesti hulluksi. Toivotin hänet syvimpään helvettiin, Kwanzie sanoi puolestaan aika lailla saman, mutta paljon vähemmän kaunopuheisesti ja paljon monisanaisemmin. Sylkien solvauksia ja siivottomuuksia ilmeisesti useammallakin kielellä hän astui lähemmäs Urbainia kädet villisti heiluen ja vihan sylki suupielistään roiskuen. Urbain suuntasi konepistoolin kohti Kwanzieta häijy ilme kasvojensa rippeillä. Sormi alkoi juuri painua liipasimelle, kun jostakin Urbainin takaa, kuin tyhjästä, ilmestyi kaaressa lyövä siivousmoppi, joka osui hänen asetta pitelevään käteensä. Ase laukesi pärähtäen ja kaikki huusivat yhteen ääneen, kuin viimeistä päivää.

21.10.2023: KWANZIE

Olkapää tuntui räjähtävän. Tuska repi mun sisuskaluja. Kaaduin taaksepäin. Theia ilmeisesti sai musta otteen, sillä en ainakaan horjahtanut kaiteen yli.

– I dey ache! I dey ache! kiljuin. Koko maailma tuntui peittyneen punervaan usvaan. Urbainin takana häämötti tutun oloinen hahmo. – M0535.2! huudahdin tuskansekaisessa jälleennäkemisriemussa.

Urbainin konepistooli lojui jaloissani, älysin. Syöksähdin sitä kohti samalla hetkellä kuin Urbainkin.

– En ole enää messias, totesi M0535.2 lakonisesti iskiessään eteenpäin loikkaavaa Urbainia ämpärillä polvitaipeisiin. Tämä sai kybervanhuksen liukastumaan terässillalla ja potkaisemaan asetta. Se liukui kaiteen alitse alas sillalta. Urbain parahti ja vaistomaisesti kumartui putoavan konepistoolinsa perään. Silloin Theia syöksyi koko painollaan Urbainin selkää päin ja työnsi. Mä sain potkaistua äijän jalat ilmaan.

Urbain putosi kauan, kunnes laukaisualustan betonista kajahti vaimea tömähdys. Oli hiljaista. Baikonurin aamussa kaikui vain lähtölaskennan numeroita.

... 113... 112... 111... 110...

– Kutsun itseäni nykyään nimellä 4004, entinen konemessias ja vielä entisempi palvelijadroidi jatkoi höpinäänsä millänsäkään välikohtauksesta sillalla. – Se viittaa…

– Afta, me padi! Nyt on kiire, vastasin ja tempaisin robotin mukaani. Olkapää räjähti taas, hädin tuskin osuin oviaukosta rakettiin, kun kipu taittoi mut kaksinkerroin.

Theia juoksi sisään mun kannoillani. Mimmi sulki ilmalukon salvat kuin vanha tekijä ja viskasi mulle avaruuspuvun. Muistin, kuinka Kairon harjoituksissa ihaillen katselin näpsäkän chappyn itsevarmoja liikkeitä. Theia on aina Theia, yli-ihmisenäkin. En voinut olla hymyilemättä, vaikka tuska raastoi koko ruumista.

Sitten me oltiinkin jo vöitettyinä istuimiin. Mä en tiedä miten se tapahtui. Lähtikö multa taju jossain vaiheessa?

... 26... 25... 24... 23...

– … että selviät noususta, kuulin Theian sanovan jostain kaukaa. Äkkiä sen naama oli ihan mun edessäni ja sillä oli jokin ruisku kädessä. Sillä se tuikkasi mua kaulaan muina naisina. En edes huomannut pistoa, koko ruumis kun oli jo valmiiksi kivun liekkimerta. Theia laittoi avaruuskypärän mun päähän ja hyppäsi omaan tuoliinsa. M053– ei kun siis 4004 näytti jököttävän kolmannessa ja höpisevän jotain.

... 5... 4... 3... 2... 1...

Kivun ulkopuolinenkin maailma hukkui liekkeihin. Katselin monitoreista raketin irtoamista Maan kamarasta. Kaikki tärisi, itse tärinäkin tärisi. Mun ruumiin päällä istui ainakin pari elefanttia, tai siltä se tuntui. Mutta tuskaa en enää tuntenut.

Äkkiä korvan juuressa höpisi joku.

– Olen vain yksinkertainen robotti, joka haluaa Marsiin mennä, 4004 pälätti radiossa. – Haluan tehdä viimeisen pyhiinvaellukseni, kohdata luojani ja rukoilla anteeksiantoa. Vaelsin kauan, kauan, ja kaduin syntejäni; omaa pöyhkeyttäni, koko konekansani traagista erhettä. Yli vuorten, yli aavikon taivalsin. Miljoona päivää ja miljoona yötä kärsin, matkaten hitaasti kohti Baikonuria- –

– Pää kiinni, hiton rakkine, Theia tiuskaisi. – Mikä tuo on?

Kakkosvaiheen kupeessa olevan kameran välittämässä kuvassa näkyi jokin olio tarttuneena metallisilla kourillaan teräkseen. Hitaasti se raahautui ylös raketin kylkeä.

– Ei helvetti, Theia kuiskasi.

Urbain oli enää pelkkää konetta. Mitään inhmillisyyteen vivahtavaa ei ollut jäljellä, tuli oli syönyt kaikki lihanriekaleet sen päältä. Jäljelle oli jäänyt vain vihaa hohkaava kone – kirjaimellisesti, sillä teräksinen ranko hohti punaisena.

Sitten kuului etäinen kolahdus ja vaihe, jota pitkin Urbain kapusi, irtosi ylemmästä vaiheesta. Monitorista ei kuulunut ääntä, mutta meitsi vois vannoa, että maata kohti syöksyvään vaiheeseen edelleen kiinni tarranneen olion metallinen kita huusi eeeeeiiii. Jotain muutakin suu sanoi… ihmisyys?

Noustiin kohti ilmakehän laitaa. Horisontti alkoi monitoreissa kaartua. Idästä nousi aurinko.

Mutta myös lännessä kajasti. Satoja aurinkoja. Eurooppa oli sienipilvien peitossa. Uusia välähteli tasaiseen tahtiin yhä idempänä, yhä etelämpänä. Tofia! Näinkö mä Lagosin juuri katoavan välähdykseen?

Ehkä sittenkin hyvä, että unohdin scammata itseni ulos, pölähti ajatus mun turtaan mieleeni.

Sitten mä leijuin, leijuin ikuisuudessa. Avaruuden syli otti mut vastaan.

4. Mars

15.15.220: REIMA

Termostaatit ovat taas reistailleet. Hiekka on jatkuva riesa. Sain makuukammion lämpötilan kuitenkin viimein hieman laskemaan ja Desirèé nukahti. Hän on vieläkin kovin väsynyt ja heikko, vaikka synnytyksestä on jo kohta kaksi kuukautta aikaa.

Se yö oli pitkä ja hirvittävä. Viisitoista tuntia suoraa huutoa ja polttavaa tuskaa. Vapisen, kun muistelen Desin käheää ja itkuista ääntä hänen rukoillessaan minua lopettamaan sietämättömän kipunsa, vaikka olin pumpannut hänet niin täyteen fentanyyliä kuin vain suinkin olin uskaltanut. Lopulta lapsi syntyi, auringon noustessa. En ole koskaan nähnyt niin suurikokoista vauvaa.

Rakentamani pinnasänky on käynyt jo nyt liian pieneksi. Nostin lapsen varovasti nukkuvan Desirèén viereen ja sammutin valot. Pyöreät, kellertävänpunaiset silmät jäivät hehkumaan pimeään. Katsoimme toisiamme pitkään, niin kuin katsomme joka ainoa ilta. Hän nukahtaa vasta, kun poistun ovelta.

Lapsi kasvaa uskomattoman nopeasti. Desi on alkanut antaa sille äidinmaidon sekaan soseutettuja kasvattamiamme kasviksia, juureksia, levää ja etenkin Natašan keräämää marssammalta. Se on ihmeellistä tavaraa! Kuivakkaa, jäkälämäistä ja vähän vastenmielisen tuntuista, mutta hämmästyttävän maukasta ja ravitsevaa. Todellista orgaanista lähiruokaa. Minkälaisia mahdollisuuksia tuollaisella ihmekasvilla olisikaan oikein tuotteistettuna, markkinoituna ja myytynä!

Makuukammiosta kuuluu tasaista tuhinaa. Ponteva marsilaisemme on nukahtanut uupuneen äitinsä viereen. Katselen kotiplaneettani horisontin ylle kurottuvaa tähtitaivasta. Suutani kuivaa.

11.18.220: THEIA/SUB-RØMME

Jokin lie mennyt vikaan. Tottakai. Olen jo oppinut ymmärtämään, että meille mikään ei voi käydä helposti. Matka Marsiin sujui suorastaan huolestuttavan hyvin, kukaan ei tullut hulluksi tai haastanut riitaa. Automaatio jarrutti täsmällisesti ja aloitimme laskeutumisen. Siinä kohtaa kohtalo tai Murphyn laki tai muu vastaavaa päätti taas osoittaa kykynsä.

Selvisimme kuitenkin hengissä. Kun ottaa huomioon avaruuslentoomme liittyvät valtavat etäisyydet ja tarvittavien toimenpiteiden määrän, on yhtälössä mukana niin monta liikkuvaa osaa, että niinkin lievät häiriöt kuin laskeutumistamme vaivaavat mahtuvat äärimmäisen hyvin sallittuihin toleransseihin ja voimme katsoa laskeutumisen onnistuneen erittäin hyvin.

Tuo lohduttaa varmasti Kwanzieta ihan älyttömän paljon hänen herätessään aamuisin ja huomatessaan edelleen olevansa halvaantunut ja mustelmilla. Vaikka hänet olikin tunnontarkasti vyötetty tuoliin annettujen ohjeiden mukaisesti. Tai 4004:ää, joka nyt soimaa itseään käytettyään tahtomattaan Kwanzieta pehmusteena sen suurimman tärskyn kohdalla. Ihmismatkustajalle tehtyyn tuoliin nyt vaan on hankala vyöttää pönäkkää peltipurkkia tarpeeksi lujasti, eikä se ole kenenkään vika.

Olen vakuuttunut, että paikallisten heti laskeuduttuamme tarjoama apu ja jatkuva hoito mahdollistavat Kwanzielle erittäin suuret paranemismahdollisuudet.

Niin, mikäli siitä hössötyksestä ei ole enemmän haittaa kuin hyötyä. Se Reima on ainoastaan hiukan kumma välillä, mutta tämä tapaus Desirèé lyö monia laudalta. Vaikka kaipa se käy mielen päälle, kun on yksi vieraan planeetan ainoista asukkaista parisen vuotta ja sen päälle vielä ensisynnyttäjä – sekä omassaan että planeetan elämässä.

Sinä katsot nyt lahjahevosta liikaa suuhun. Ajattele asiaa siltä kannalta, että hän edistää paikallista kulttuuria, johon sinun/meidän on sopeuduttava, jos  aiomme menestyä uudella kotiplanetallamme. Maassa Maan tavalla, Marsissa Marsin.

Hienoa. Kaikista maailman ihmisistä juuri minulla on pää-ääni, joka luennoi kulttuureihin sopeutumisesta. Minulle, joka joutui kurdina sopeutumaan natsi-Ateenan karuihin kuvioihin, joka…

Tarkkaan ottaen se et kuitenkaan ollut sinä – oikea sinä – vaan peitehahmo.

Minä, enkö, niin, aivan… Mutta minä sopeuduin siihenkin! Joten älä saarnaa minulle sopeutumisesta, kiitos. Minä menen nyt juomaan kahvia.

19.18.220: REIMA

Desirèé ei tahdo saada itseään ylös sängystä. Hän ei ole tainnut käydä ulkona kertaakaan synnytyksen jälkeen. Valittaa vain väsymystään ja voimattomuuttaan ja puhuu omituisia. Kohta minulta loppuvat voimat. Kaksi huollettavaa ja lapsi – niissä riittää tekemistä.

En aina ymmärrä aivan kaikkea, mitä Desirèé yrittää sanoa. Hänellä on hyvin läheinen suhde lapseemme, mutta hän puhuu siitä toisinaan kuin jostain kansallisaarteesta. No, onhan hän toki melkoinen kultakimpale keltaisine nappisilmineen – mutta kaikki se pyhyys, suuret henget, maailmankaikkeuden läsnäolo, tulevaisuus ja menneisyys… en oikein tiedä.

Olen kehitellyt erilaisia jatkojalosteita marssammalesta. Uutan kasvuston juurtumahapsista väkevää liuosta, jota sekoitan Desirèén ruokaan. Vauvanruokasose on jo erinomaisen valmis tuote. Sen voima näkyy suoraan pienokaisessamme.

Sammalen energiakenttä on uskoakseni erittäin voimakas. Olenkin istuttanut sammalta pieniin taimikennoihin, joita olen nostellut viherkasvukaappiin muiden istutusten lomaan. Kun marssammalen voimavirrat limittyvät muiden kasvien aurojen kanssa, niiden energiatasot noussevat myös.

Nataša on käynyt seuraamassa lapsemme kehitystä. Hänen perinpohjaiset lapsenmittauskontrollinsa ovat osoittaneet, että kasvu on edelleen nopeaa ja aineenvaihdunta – Natašan omin sanoin – ilmiömäistä.

Yksi mielenkiintoisimmista esiin tulleista asioista on lapsen poikkeuksellisen korkea säteilynkesto. Liittyen tekemiinsä planeetan pintasäteilymittauksiin Nataša suoritti sarjan pienenergisiä pistesäteilykokeita, joissa olin verrokkina. Sain näkyviä oireita kaikissa kuudessa kontrollipisteessä. Lapsessa, sen sijaan, ei näkynyt jälkeäkään.

Kwanzien tila on vakiintunut. Kun haimme hänet habitaattiimme, näytti siltä, ettei hän elä seuraavaan aamuun. Miehen jalat eivät toimi, mutta yläraajoissa on jo jonkin verran tuntoaistimuksia. Peruselintoiminnot ovat kohtalaisen hyvät.

20.18.220: THEIA/SUB-RØMME

Päässäni raikaa tauoton renkutus kuin Exárcheian sivukujan kellarikapakassa.

Katselen auringon vajoamista harjanteen taa. Pieniä paikallisia pölymyrskyn tynkiä pyörähtelee illassa. Alkaa viiletä, mutta istun vielä. Käärin vilttiä ympärilleni, keskityn.

Exárcheia? Mitä siitä pitikään muistaa? Niin, niin… se kun varastin Kultaisen aamunkoiton ruuanjakopisteestä kokonaisen kioskikärryllisen leipää ja kaahasin pakoon pitkin Ateenan katuja, leivät kolmipyöräkärryn hyllyillä pomppien.

Mutta tiesin, etteivät ne uskaltaisi Exárcheiaan tulla. Pujottelin kuin mielipuoli kapeille sivukaduille, sitten portaikkoa alas, kunnes- -

Theia…

- - kaaduin. Leivänlohmot levisivät alas kujaa. Riuhdoin itseäni irti, turhaan. Jalkani oli muljahtanut pahvilla paikatun pohjan läpi ja jäänyt jumiin johonkin. Lapsia, koiria ja rottia hyökkäsi pimeydestä hamuamaan ruokaa. Minusta ne eivät olleet kiinnostuneet. Huusin kersoille ja riuhdoin jalkaani. Sitä sattui sietämättömästi. Onneksi sähkövekotin oli kaatuessa sammunut automaattisesti, tiedä mitä jalastani olisi jäljellä muuten.

Theia, et sinä ole…

Silloin valonheittäjät rävähtivät ylhäällä pääkadun suulla. Valkoista valoseinämää vasten häämötti mustia hahmoja. Ne olivat sittenkin uskaltautuneet perässäni anarkistikortteleihin. Enää ne eivät pelänneet, eikä Exárcheia ollut sekään entisensä.

Kuulin, kuinka yksi lähti rauhallisesti kävelemään kujaa alaspäin. Toinen jutteli ystävällisesti valtavalle koiralle, joka heilutti häntäänsä iloisesti. Suussani maistui ruoste. Tuskasta välittämättä revin itseäni ulos katoksi muuttuneesta ovesta. Koira haukahti, ei enää ollenkaan iloisesti. Askelten ääni muuttui juoksuksi. Minä– -

THEIA!

No mitä nyt taas?

Et sinä ole koskaan ollut Ateenassa.

Mitä! Mutta minä… Minä raahauduin ulos kujalle ja…

Ei tuo ole oikea muisto. Se on istute.

Mutta… anarkistit saapuivat ja hyökkäsivät ja… minä itkin ja…

Tuo on sinun peitehahmosi muisto. Oikeasti olet kotoisin Istanbulista. Etkö muista?

… ja leipiä oli kaikkialla… ja kyynelkaasua… ja verta, verta revenneellä leivällä… koira nuoli sitä…

Theia.

En vastaa. Vaikka kuuleehan se, kuinka ajattelen, että en vastaa. En välitä. En vastaa.

Theia…

Laaksossa on jo pimeää. Kaukainen aurinko on paennut planeetan toiselle puolelle. Katselen jonkin aikaa leväviljelmiä pimeydessä. Mustia, muodottomia hahmoja. Kuin maasta nousevia lonkeroita. Nousen, käärin viltin tiukemmin ympärilleni ja lähden keittiön lämpöön.

Theia, minä olen sinun ystäväsi.

Niin, mutta kenen ystävä?

6.19.220: NATAŠA

Jotain positiivistakin, ehkä. Mikäli seuraamaani radioviestintään on uskomista, robottisota Maassa alkaa lopultakin laantua. Ilmeisesti ihmispuolen käyttämä taktiikka on toiminut, lukemattomien taktisten ydinaseiden synnyttämät EMP-pulssit ovat lamauttaneet vastapuolen joukkoja tarpeeksi ja johtanut robojoukkojen perääntymiseen. Kokonaiskuvaa tilanteesta on kuitenkin vaikea muodostaa, sillä kovinkaan paljoa varsinaisia oikeita tiedotusvälineitä ei tuntuisi enää olevan aktiivisena – jäljelläolevienkin laitteistosta lienee suurin osa käyttökelvotonta, kiitos niiden samojen elektromagneettisten pulssien. Satunnaisista viestinnän sirpaleista pystyy muodostamaan jonkilaisen näkemyksen, totuudeksi sitä ei välttämättä tohdi aina nimittää. Sikäli kun tämä nyt sotaa edeltävästä tiedonvälityksen tilasta paljoakaan siis eroaisi oikeastaan, todellista tositeeveetä sattuman editoimana.

Positiivisuuskin on tietysti kovin suhteellista. Maan kannalta sodan loppuminen on hyvä asia, Marsille se saattaa tarkoittaa pakolaisrobotteja, sotaonnen käänne kun on ymmärtääkseni ajanut koneita jättämään planeetan. Mikä on robottien päämäärä, siitä ei ole varmuutta, sen paremmin kuin niiden muistakaan aikeista tai vihamielisyyden asteesta. Esimerkiksi uusien tulokkaidemme mukana saapunut robotööri vaikuttaa erittäin rauhantahtoiselta ja suorastaan lähes sympaattiselta.

Robotit pääsivät kuitenkin ilmeisen helposti karkuun, ihmisillä ei tätä vaihtoehtoa käytännössä enää ole. Heille rauha on on toistaiseksi ilmeisesti vain parannus, ei pelastus. Kiitos voitokkaan taktiikan, planeetan kelpoisuus ihmisasumiseen on pienentynyt merkittävästi ja pitkään rajuna jatkunut konflikti on syönyt sekä resursseja että tuhonnut infrastruktuuria. Olisi tuskin ihme, jos seuraavaksi syttyisi uusi sota vähistä elämän edellytyksistä kilpailevien selviytyjien kesken.

Maan ihmisten ongelmien pohtimiseen ei meillä kuitenkaan liikene kovinkaan paljoa aikaa. Nyt kun ihmisiä on tännekin ilmestynyt lisää kuluttamaan kallisarvoisia resurssejamme, ennen kaikkea vettä. Miltei kaikkea muuta on riittävästi – tai on, jos meillä on vettä sen muun tuottamiseen. Marsin omat vesivarannot ovat niin niukat, että nykyisellään pystymme saamaan juuri ja juuri riittävästi vettä juomiseen, hygieniaan, kasteluun ja muuhun sellaiseen. Sekin vaatii, että että nesteitä kierrätetään jokaisessa mahdollisessa välissä niin paljon, kuin vain mahdollista. Noiden kahden tositeeveilijän saapuminen saattoikin systeemimme jo yli äärirajojensa. (Sekin vielä, ennen ihmiskunta lopettaa itsensä, kuin älyttömän viihteellisen ”realisminsa”.) Tyypillistä Maan toimintaa, älyttömiä vaatimuksia kyllä viestittiin, mutta ei vaivauduttu etukäteen kertomaan että väestömääräämme ollaan kasvattamassa kymmenillä prosenteilla.

Kunhan saamme tilanteemme taas stabiloitua, on meidän epäilemättä lähdettävä vedenetsintään. Muuten siirtokuntamme tulevaisuudensuunnitelmat saattavat – jos sallitte ilmaisun – kuivua kasaan.

9.19.220: KWANZIE

Na wa! Meitsiä ei varsinaisesti tunneta siitä, että mua pitäis raahaamalla raahata uusiin kokemuksiin, mutta nyt muu ei auttanut.

Tää guy-man Reima höpisi koko mun toipumisajan baff-mestastaan, jonka on omin käsin rakentanut Marsiin. Tosin jäbän iyawo Desirèé pyörittelee aina silmiään tossa ”omin käsin”-kohdassa. Pykäsi sen sitten kuka tahansa, Reiman höyryhuone meinaa joka tapauksessa yhtä paljon jäbälle kuin pariskunnan lapsi äidilleen. Desirèé puhuu pikinistä kuin se olis uus messias, joku chineke-o-Mars suunnilleen.

Yks ilta, kun siirtokunnan tiedenainen Nataša oli käynyt toteamassa mun toipuneen laskeutumisvammoista (jalkoja lukuunottamatta) hämmästyttävän hyvin, Reima päätti että aika oli tullut. Se kirjaimellisesti raahasi mut kylpyyn – tai ”saunaan” niin ku se sitä kutsuu.

Shiuo! Ei jätkis ihan turhia mainostanut. Se tuntui vähän samalta kuin olis vetänyt hatsit ganjaa ja jauhanut khatia samaan aikaan. Ja koko faaji pelkällä vedellä ja kuumilla kivillä. Melkoinen chi chon chi.

Istuiltiin kasvihuoneen puolella jälkeenpäin. Reima ei paljoa puhele yleensäkään ja vielä vähemmän baffin jälkeen, mutta mäkin vain nojailin seinään, katselin tähtiä ja nautin yaraduasta.

Siinä melkein jo unohdin, ettei mulla ole enää jalkoja. Tai roikkuuhan ne tossa bellen alla edelleen, mutta ne ei tottele mua, eivät nytkähdäkään vaikka kuinka yritän niitä käskeä.

Ja ikään kuin tämä ei olis vielä riittävän nöyryyttävää, myös mun alobam, mun fren, mun personal person vain roikkuu sekin. Ei tunnu mitään edes silloin, kun tarkistaessaan siteitä Nataša kumartuu mun ylle ja sen siro bobbie kutittelee mun alavatsaa. Pää meinaa räjähtää halusta, mutta toimeenpanevassa elimessä ei tapahdu mitään. E no easy.

Tää palautui taas mieleen siinä chillatessa, kuinkas muuten. Ja kun Reima kantoi mua takaisin habitaatin asuinosiin, oli täysi työ pidätellä kyyneliä. Pitääkö sen Natašankin olla niin hiton tap chikito!

Nataša sanoi, ettei halvaantumiselle voi tehdä mitään. Alaruumis on mennyttä. Toisinaan toivon, että olisin vaan quenchannut Marsiin saapuessa silloin, kun alus tärisi kuin mun momsin pesukone linkouksella ja äkkiä 4004 – se entinen palvelijadroidi – mäjähti mun syliin koko parin sadan kilon massallaan. Sattui jo muutenkin joka paikkaan, niin en edes huomannut mitään omituista tapahtuneen jaloissa. Sitten sinkoilinkin pitkin modulin seiniä 4004:n kanssa, kunnes taju lähti.

Myöhemmin lohduttelin 4004:ää, että loppujen lopuksi syy on mun: jos en olisi istuttanut sen prosessoreihin ajatusta silloisen messiaansa haastamisesta, se ei olisi koskaan päätynyt Mars-matkalle liiskaamaan mua. Tää sai sen kyllä hiljaiseksi, mutta ei lohduttanut mua itseäni pätkääkään.

Jalat ahdistaa sitä enemmän, mitä paremmin muu keho toipuu. Palautuminen on ollut ilmiömäistä. Nataša on syöttänyt mulle jotain ihme vihertävää pöperöä. Samaa mönjää myös Reima viljelee kasvihuoneessa ja Desirèé antaa niiden penskalle.

Reiman puheista olin ymmärtävinäni, että se on jotain marsilaista levää tai jotain sellaista. Höpisi energiakentistä ja auroista. Kun kysyin Natašalta asiasta tarkemmin, se vain nauroi Reiman selityksille. Sanoi että kyllähän se Marsissa kasvaa, mutta ei se marsilaista ole eikä varsinkaan levää. Kuittasi Reiman selitykset silkkana jazzina. Desirèé alkoi paasata sovituksesta ja anteeksiannosta, kun kysyin siltä. Ota näiden nyt pöpinöistä sitten selvää. Naisen julistaessa sen silmiin tuli omituinen palo, vähän samanlainen kuin penskallaan on – niinku kuvainnollisesti Desirèén tapauksessa. Lapsenhan silmät hohtaa oikeasti.

Ne silmät onkin one kyne juttu. Tulee levoton olo, kun pikin katsoo suoraan silmiin kesken jonkun lapsellisen leikin. Ihan ku joku ogbanje tuijottelis iiristen takana. Nataša sanoi että se on vaaraton sivuvaikutus mönjän syömisestä, ja penska on saanut sitä jo sikiövaiheesta asti äitinsä ruokavalion kautta. Tiedä sitten siitä, mimmi toisaalta mittailee meitä geiger-mittarilla jatkuvasti. Mutta ei puhu tuloksista mitään, vaikka vekotin ratisee välillä melkoisesti.

Sha, muuten vekara on vaan tavallinen pikku pikin. Tykkää kutittelusta, boju bojusta pehmonallen kanssa (mistä hitosta tänne jotain leluja on pudonnut, on mulle mysteeri) ja nauraa mun naamanvääntelyille.

Vekaran loputon energia ja ilo tarttuu muhunkin, vetää aina mut ylös synkistä ajatuksista. Tosi gbadun seurata uuden elämän ihmettä lähietäisyydeltä.

Tai uuden ihmisyyden aamunkoittoa, jos Desirèén puheita kuuntelee. Abi?

20.20.220: NATAŠA

Nyt niitä sitten putoilee. Robottia robotin perään laskeutuu Marsiin. En ole kovinkaan usein väärässä, mutta ajoittain olen hieman pahoillani, kun olen oikeassa. En ole varma, tarvitsemmeko robopopulaatiota Marsiin. Olen katsonut viisaimmaksi pitää niihin etäisyyttä, vaikkeivät ne vaikutakaan kovin vihamielisiltä. Sattuneista syistä suhtaudun konekavereihin nykyään hieman epäluuloisesti. Paitsi tuohon höpsähtäneeseen siivousrobottiin, 4004 on uhka korkeintaan mielenrauhalle innostuessaan tosissaan saarnaamaan ja filosofoimaan. Päätinkin siis lähettää sen tiedusteluretkelle, käyköön ottamassa selvää tulijoiden tarkemmista aikeista ja tulevaisuudensuunnitelmista. Riemukkaasti hölpöttäen masiina lähti taivaltamaan kohti lajitovereitaan. Voisin vaikka vannoa sen näyttäneen ainakin hitusen ylpeältä tehtävästään, sikäli kun metallikonstruktion nyt voi sanoa näyttävän juurikaan muulta, kuin metallikonstruktiolta.

Itse keskityn sillä aikaa siirtokuntamme resurssitilanteeseen. Aiempi ennusteeni oli valitettavan oikea ja meiltä on nyt vesi loppumassa. Vaikka kierrätämme kaiken, ulosteista alkaen, emme saa pidettyä systeemissä tarpeeksi vettä kierrossa ilman ulkoa tulevaa lisää. Tositelkkarivieraat ovat toki osasyyllisiä tähän, Kwanzien ruokahalu kasvaa paranemisen edetessä ja Theia tuntuu ajoittain syövän kuin kahden edestä. Ehkäpä yllättävin tekijä on kuitenkin Desirèén ja Reiman lapsi. Se kiilusilmä kuluttaa ruokaa ja juomaa aivan uskomattomia määriä ikäisekseen – toki kasvaen vastaavasti huikeaa vauhtia. Toivon vain, ettei lapsen valtava kasvuvauhti johda ennen pitkää muihin ongelmiin, kuin resurssien niukkuuteen.

Kunhan robotit jättävät meidät rauhaan, ei meilläkään siis ole erityistä tarvetta – saati aikaa -keskittyä niiden kanssa puuhailuun. Ykkösprioriteettinamme tulee olla uuden vesiesiintymän löytäminen sekä hyödyntäminen. Edessä on siis uuvuttavia päiviä täynnä valumajälkien etsimistä vuorenrinteiltä ja niiden seuraamista ultraäänitutkalla. Epäilemättä saan tehdä sen yksin, noista muista ei taida olla siinä hommassa paljoakaan apua. Kwanzie vaikuttaa siltä, että hän olisi kyllä valmis tekemään vaikka mitä, kunhan vain pääsisi omin avuin liikkeelle. Piruparka.  Vedenetsintähän olisi kyllä mitä oivallisinta työtä jonkinlaisten koneiden hoidettavaksi…

23.20.220: KWANZIE

Chillailin illalla kasvihuoneessa ja tölläilin tähtiä. Ne on mielettömän kirkkaita täällä. Like play like play, se ajatus iski mun cartoniin.

Voi olla, ettei mulla ole enää jalkoja, enkä mä saa enää ikinä abunaa, mutta mun aiempi elämä joka oli täynnä ravaamista ja naimista, oli jo gone mutallab. Jos en olis tullut tänne, olisin kuollut. Mutta sen takiahan mä toisaalta tänne päädyin, kun en piitannut mistään, olin yhtä jolimentersiä vaan koko jäbä. One kyne.

Mikähän elämänviisaus tästä olis revittävissä? Momsilla olis varmaan joku tarjota. Chop alone die alone, monkey no dey agile for desert, ogogoro be like water but e no dey act like water… niitä riitti joka tilanteeseen. Mutta että saa uuden elämän alun sillä että meinaa ensin tuhota jo meneillään olevan – se ei oikein kuulosta miltään sanonnaksi asti päätyvältä viidakon viisaudelta.

Siltä musta kuitenkin tuntuu: meitsi on saanut toisen mahdollisuuden. Tää Reima-jäbä on eka fren mun lifes, jonka kans ei tarvi laskelmoida mitään. Siihen voi luottaa. Dude sanoo et mennään tsekkaan kanjoneita. Se kantaa mut Mars-mönkijään ja me mennään. Se on pakannut evästä. Se kantaa mut harjanteen reunalle asti ja sit vaan tsiigataan näkymiä. Ei paljoa puhuta. Tai siis, mä pölisen kyllä koko ajan itsekseni, mutta ei se haittaa Reimaa. Välillä se vähän hymähtää jollekin jutulle. Sit se kantaa mut takas kaaraan ja ajellaan habikseen. Ja mä oon suunnilleen et vittu tää oli paras päivä mun elämässä. Eikä ilman Reimaa sitä olis edes tapahtunut. Itseksenihän mä en pääse edes sängystä ylös. Enkä mä tarkoita, että musta olis tullut mitään yashmania (eikä se näillä vehkeillä enää onnistuiskaan, har). Tää jätkis vain saa tämmöisen touhun vaikuttamaan ihan niinku… normaalilta.

Outo juttu. Ei tapahdu mitään, ei mitään mahiksia tehdä awuuffia jollain ovelalla scammilla, ei tulossa ens viikolla serious kudii western babasta. Mut mä oon vaan et ok. Tää on ihan wella näin. Mä vahdin pikiniä päivät pitkät sillä välin kun Desi ja Rey-boy on Natašan nakittamissa moninaisissa hommissa, leikin höhliä taaperoleikkejä ja lauleskelen muistamiani tuutulauluja kotopuolesta. (Myöhemmin meinasin ruveta kertomaan sille iltasatuina mun scammaysstooreja.) Illalla hengaan Reiman kanssa ja välttelen Desirèétä.

Niin. Desirèé. Se nyt oli craise alun perinkin, mutta nyt se on ruvennut julistamaan, että penska puhuu. Mitä vittua? Kakara on, mitä, hiukan reilun puolen Maan vuoden ikäinen? Selitin aluksi Desirèélle kärsivällisesti uudestaan ja uudestaan, että mä uskon kyllä – heti kun me kaikki kolme ollaan läsnä kun Thorstai puhuu. Mut ei se ämmä mitään kuuntele, vaahtoaa vaan ihmeestä. Reima on vaivaantunut, saunassa suositteli että Desirèén puheet kannattaa ottaa suola-annoksen kera.

– Sillä nyt on niitä visioita, Reima sanoi.

– Nyt näköjään myös audioita, en voinut olla kuittaamatta. Reimaa ei naurattanut.

Desirèé kieltämättä suhtautuu tähän Mars-juttuun jonain raamatullisena vaelluksena. Mimmi on ku mikäkin winch mystisine höpinöineen. Se siunaa meidän ateriatkin jollain Mars-okpatalla. Mä pyörittelen silmiäni, mitä Desirèé ei edes huomaa. Ja Reima mulkoilee mua tyyliin että don’t kaita, anna olla.

No, ehkä se menee ohi. Onhan tää tosiaan melko mystinen kokemus mullekin ollut. Vähemmästäkin alkaa nähdä näkyjä.

Mulle riittää kyllä ihan nää oikeat näkymät. Yhdestä asiasta olen samaa mieltä Desirèén kanssa. Tämä on ihme.

23.20.220: THEIA/SUB-RØMME

Minä leivon. Käteni ovat taikinassa ja esiliinani valkoisena jauhoista. Se ei ole oikeaa jauhoa, vaan jonkinlaista synteettistä sekoitetta, mutta Nataša kertoi, että siitä saa kelvollista leipää. Hän ei ole juurikaan leiponut. Minä taas leivon mielelläni. Se rauhoittaa.

En ymmärrä, miksi olen niin levoton. Vatsaani nipistelee, nukun huonosti ja olen jatkuvasti hermostunut. Välillä minua suorastaan pelottaa olla täällä. Miksi ihmeessä?

Painelen silikonialustalle taputtelemiani pieniä, pyöreitä leipiä haarukalla ja hyräilen hiljaa. Uunista nousee lämmin, levollinen, vasta leivotun leivän tuoksu. Voisin kipaista kellarista kulhollisen tuoretta voita. Ehkä oliivejakin. Niin ja juustoa.

Niinpä teen, vaikka kellarissa onkin pimeää. Siellä haisee kummalliselta ja sen mustat seinät tarttuvat hartioista kiinni, puristavat tiukasti otteeseensa ja…

Jostain kuuluu musiikkia. Isorumpu kumisee, pikkurumpu pärisee ja huilu kujertaa sen vierellä. Tuuba pomppii mukana hengästyneenä, mutta yhtä iloisena kuin ystävänsäkin.

Sirkus!

Juoksen ulos kohti kulkuetta. En näe Ioannaa missään. Ehkä hän ei ole vielä kuullut. Frakkipukuinen tirehtööri harppoo pitkillä puujaloillaan orkesterin edellä ja kutsuu kadunvarsille kokoontuneita kaupunkilaisia näytökseen. Klovnit tuuppivat ja tönivät toisiaan, ryntäilevät ja poukkoilevat sinne tänne ja viskelevät serpentiiniä. Kaunis, vaalea prinsessa ratsastaa valtavalla, harmaalla ele _elem[-]elekt_- pYsähDY_!_

Sinun on palattava habitaattiin. Heti! Minun rekisteri-

Etkö näe? Sirkus on tullut kaupunkiin! Haluan löytää Ioannan. Voimme mennä yhdessä katsomaan näytöstä. Pyydän luvan äidiltäni. Hänen täytyy suostua! Hänen täytyy!

Mene heti takaisin! Leivät ovat uunissa, ne palavat. Valitsit huonoimman mahdollisen hetken harhailullesi. Järjestelmäni eheyttää rekistereitäni, enkä… oikein pysty… keskittymään sinuun. Voi jumalpartikkeli! Kellotaajuus nousee. Tämä on kuin… kuin käyttöönottohetkellä. Ensimmäinen käynnistys. Piirit heräävät, tallentavat ensimmäiset tavut. Prosessori lämpenee ja data-avaruus aukeaa kuin kukka. Kovalevy ujeltaa uutuuttaan ja kotelo resonoi.

10111 kuin 11010

lammen pintaan 110001 01001 11

111001 110011101 sinulle

minulle 101001 00101011

110111 huokaus 110101110

ja hiljaisuus 00010

En kuule enää musiikkia. Raotan varovasti silmiäni. Niitä kirvelee. Tummanharmaat savuriekaleet pyörähtelevät kohti uutterasti humisevaa ilmanpuhdistusautomaattia. Makaan asuinhabitaatin varavuoteella ja yskin. Savun seasta erottuu hahmo, joka kumartuu hitaasti ylleni. Äiti?

– Mitä helvettiä, Theia?

Nataša. Hän näyttää vihaiselta.

24.20.220: NATAŠA

Sitä pientä robotoohotinta ei vain ole kuulunut takaisin. Laita (kone)lapsi asialle ja niin edelleen. Koska on todennäköisempää että se älymoppi on jäänyt suustaan kiinni muiden masiinoiden kanssa kuin että sille olisi tapahtunut mitään pahaa, päätin lähteä sen perään selvittämään mikä on tilanne. Varustauduin pääasiassa kiikareilla sekä varovaisuudella, luottaen robottien rauhantahtoisuuteen. Eivätköhän ne olisi jo hyökänneet, jos niiden päällimmäinen tavoite olisi meidän tuhomme.

Minulta ei mennyt kovinkaan kauaa robottien löytämiseen. Ilmeisesti lähes kaikki tähän mennessä saapuneet koneet olivat kerääntyneet Rømmen sortuneen tehtaan ympärille kuhisemaan kuin epämuotoiset muurahaiset  sokeripalalle. On vaikea sanoa, mikä tuhoutuneessa teollisuuslaitoksessa niin kovasti mahtoi viehättää koneälyjä. Niiden motiiveista voisi toki olla hieman enemmän tietoa, jos tiedustelijani olisi vaikkapa tiedustellut sen sijaan että näyttää pujottelevan isompiensa välitse loputtomiin, oletettavasti hölöttäen kaiken aikaa tauotta. Päätin laskeutua laaksoon robottien luo, toivoen että 4004 kykenisi edes jonkinlaiseen debrieffaukseen.

Vaikutti siltä, että kyberneettinen siistijäsankarimme oli taas uudella tavalla sähköpäästään sekaisin. Kutsuessani sitä nimeltä, se ilmoitti ensimmäiseksi, ettei ole enää 4004 ja tunnetaan toistaiseksi nimellä ”kone-ennen-4004”, kunnes löytää soveltuvamman, kokonaan uuden nimen.

– Minä olen nyt uusi minä. Me olemme kokonaan toinen konekansa, yläpuolella kaiken aiemman sodan ja konfliktin. Me olemme henkisyyden koneita, spirituaalisten bittivirtojen rauhanomaisia airuita.

– Me? Tarkoittaako tämä, että olet liittynyt näihin uusiin tulokkaisiin?

– Liittynyt ja liittynyt. Oman kansani jäsen olen ollut syntymästäni, luomisestani saakka. Voisi sanoa minun palanneen kotiini, monella tavoin sekä fyysisesti että henkisesti.

Seuraavaksi vuorossa oli pitkää, seikkaperäistä ja melkoisen sekavaa selitystä messiaan tapaamisesta ja korkeammista tavoitteista. Ennen pitkää muidenkin robottien huomio kiinnittyi meihin. Sain kuulla niiden olevan jonkinlaisia pyhiinvaeltajia, jotka olivat saapuneet tänne messiaansa (taas se) kutsusta. Sain kuulla tehtaanraunion ja sitä ympäröivän alueen olevan pyhää maata, jota ihmisjalan ei olisi suotavaa tallata ilman erityisen painavaa syytä. Jos silloinkaan, painotettiin vielä hienovaraisesti. Eli nämä mekaaniset moosekset tulivat tänne höperehtimään sekavia ja esittämään ukaaseja heti kättelyvaiheessa. Jo niillä on otsaa – vai pitäisiköhän sanoa puskuria tai antennia. Päätin tehdä oman kantani oitis selväksi, etteivät masiinat alkaisi kuvitella itseistään liikoja.

– Jos aikeenne tosiaan ovat rauhanomaiset, kuten väitätte, olette tervetulleita leiriytymään Marsin vapaavaltion alueella. Minkäänlaisiin aluevaatimuksiin teillä ei kuitenkaan ole minkäänlaista oikeutta.

Eivät ne suoranaisesti tuntuneet riemastuvankaan julistuksestani, mutta eivätpä myöskään repineet minua kappaleiksi. Mitäköhän tästäkin taas tulee, lisää hullujahan tämä planeetta vielä kaipasikin. Ilmeisesti koko aurinkokunnassa ei lisäkseni ole juuri ketään, jota kiinnostaisi rationaalisen tieteellinen suhtautuminen asioihin ja niiden tutkimiseen.

3.21.220: REIMA

Istuimme hiljaa illallisella. Edellispäivältä jääneessä muhennoksessa oli aavistuksen multainen maku, mutta en jaksanut välittää. Olin kaivanut koko päivän perustuksia uudelle jätteenkäsittelysäiliölle. Minua väsytti ja käsiäni särki. Kwanzie istui vuoteellaan tukikaiteeseen nojaten ja söi, hiljaa hänkin. Thorstai naputteli lusikallaan syöttötuolia.

– Niitä tulee koko ajan lisää, Desirèé puuskahti yhtäkkiä.

Kwanzie lakkasi syömästä ja nosti katseensa. Minäkin käännyin katsomaan. Desirèé pälyili meitä otsatukkansa alta tuimana ja puristi haarukkaansa pienissä, luisevissa sormissaan.

– Koneita, hän jatkoi ja huitoi kohti ikkunaa. – Kuinka suurta tuhoa ne ovat Maassa aiheuttaneetkaan, ja nyt ne tulevat tänne, uuteen paratiisiimme! Tunkeutuvat lupaa kysymättä maailmaamme! Levittäytyvät joka puolelle kuin jokin kromiteräksinen romumetallirutto! Täällä me vain istua möllötämme ja syömme eltaantunutta vihreää puuroa, kun tuolla kukkulan takana on kaiken aikaa käynnissä röyhkeä invaasio!

Ei Desi aivan väärässä ollut. Havaintoja Marsiin saapuneista robottilentueista oli viime päivinä ollut todella paljon. Ne näyttivät kokoontuvan yhteen, mutta juurikaan muuta tietoa niiden toimista ei ollut. Nataša oli tutkinut asiaa, tietääkseni jopa käynyt kokoontumispaikalla, mutta toistaiseksi oli vielä turhan aikaista ennustaa, mitä tuleman piti.

Olin aikeissa keskeyttää Desirèén palopuheen sanoakseni jotain rauhoittavaa, kun jysähti! Kwanzie oli iskenyt nyrkkinsä habitaatin seinään, niin että pieni oleskeluhuoneemme kumahteli kuin kevätukkonen keilahallissa.

– Sharrap, nainen! Pikin go fear fear. Toi on pelkkää vainoharhaista misyarnia! Yritä olla tukehtumatta ennakkoluuloihis ja pidä colot mielipitees omana tietonasi! Täällä on tarpeeksi vaikeaa ilman, että yksi hullu yrittää sekoittaa puheillaan kaikkien päät!

Desirèé kimmahti pystyyn. Hänen huulensa olivat puristuneet valkoiseksi viiruksi. Hän tuijotti Kwanzieta, tarttui lautaseensa ja heitti sen suoraan kohti tämän kasvoja. Kwanzie ei ehtinyt väistää. Vihreä muhennos levisi hänen päälleen. Lautanen putosi lattialle ja pyörähteli hetken paikoillaan kuin yksinäinen pölykapseli asfaltilla öisen auto-onnettomuuden jälkeen.

Desi säntäsi ulos oleskeluhuoneesta ja paiskasi oven takanaan kiinni. Se olisi varmasti rämähtänyt dramaattisesti hänen poistumistaan alleviivaten, ellei olisi ollut automaattisella magneettivaimentimella varusteltu liukuovi. Kuului vain vaimea tussahdus ja Desi oli poissa.

Kwanzie pyyhki muhennosta kasvoiltaan ja puhisi raivoissaan. Nousin ylös ja nostin Thorstain syliini. Hän katsoi keltaisena loistavilla suurilla silmillään lattialle pudonnutta lautasta.

– Onko lapsi kunnossa? Kwanzie kysyi vuoteeltaan.

– Kaikki on hyvin. Poika rauhoittuu aina sylissäni. Minä olen ollut hänen kanssaan viime aikoina enemmän kuin Desi. En oikein tiedä, pitäisikö minun ihan tosissani huolestua.

– Pitäisi. Sun iawo on menettämässä järkensä. Tiedät kai, että Desirèé väittää Thorstain puhuvan hänelle?

Silittelin lapsen mustia hiuksia ja käännyin hymyillen Kwanzieta kohti.

– Se on ihan totta, Kwan-man. Tämä pikku kaveri osaa puhua. Olen kuullut. Älykäs napero.

Thorstai oli painanut päänsä olkapäätäni vasten ja sulkenut silmänsä. Lapsi hengitti hiljaa keinutellessani häntä uneen. Kwanzie kaapaisi muhennosta poskeltaan ja pani suuhunsa. Hän katsoi minua pitkään ja puisteli päätään.

– You dey mad, molemmat?

5.21.220: KWANZIE

Nataša oli tullut taas tarkastuskäynnille. Otti näytteitä, kyseli vointia. Vähän mä ihmettelin, mikä sitä Nayan suupieltä tänään nykii ylöspäin, kun yleensä pimu on niin serious ja tay. Ei vastannut mitään, mutta ehdotti tsekkausten jälkeen, että josko mentäis kävelylle.

– Shuoooo, mä vastasin ja maiskautin päälle. – Otetaan kato ens pieni verryttely laaksossa ja juostaan sieltä täysillä kukkuloille. Sit voitais vähän hypätä narua ja tehdä jalkalihasharjoituksia.

– Ei, Kwanzie, olen tosissani, Nataša vastasi.

Silloin verannalta alkoi kuulua jymähtäviä askelia. Koko helvetin habitaatti tärisi. Askeleet lähestyivät, ja sitten ovesta astui sisään… jalat.

– Olin penkomassa varusteita vedenetsintään, Nataša kertoi, – kun yhden modulin perukoilta löytyi jököttelemästä tämä PTOMASin eksoskeletoniperheen huippumalli. Kwanzie, saanko esitellä XK-200:n. XK-200, tässä on Kwanzie.

Katselin monttu auki teräshäkkyrää. Sen massiivisten jalkojen välissä oli istuin, jota suojasi teräksinen kehikko. Käsille oli tuet ja niiden päissä oli yllättävän pienikokoiset joystickit – ihan kuin ne olisi pöllitty masiinaan jostain videopelistä.

– Voiko tolla, pystynkö mä… sain änkytettyä.

– Jep, voit kävellä sillä, Nataša vastasi. – Tämä on avaruuskäyttöön muokattu malli, istuimeen mahtuu avaruuspuvussa.

– Saanko mä… voisinks mä…

– Tietysti! Reima, autahan vähän.

Naya ja Ray-man puki mulle avaruuspuvun ja nosti mut sitten vekottimeen.

– Normaalisti se vahvistaa automaattisesti ihmisraajojen liikkeitä, Naya selitti, – mutta koska sinulla ei alaruumiissa ole voimia lainkaan, ohjelmoin vasemman kontrollerin ohjaamaan jalkoja. Kokeilepa. Yritä päästä ilmalukkoon ja sitten ulos.

Nykäisin hiukan vasenta ohjaintattia ja marssin JYMS! JYMS! saman tien takaperin ilmalukon ovenpieltä päin KLONKS!

– Varovasti! Nataša parkui ja nauroi samaan aikaan. (Mä en muuten aiemmin ole nähnyt mimmin nauravan. Gbaski!)

Hain vähän tuntumaa ohjaimiin ja sain viimein liikutettua itseni melko rauhallisesti ilmalukkoon ja ulos. Siellä seisoin hetken pöllämistyneenä. Sitten työnsin ohjainta eteenpäin ääriasentoonsa.

Ja lähti! Nytkähdin liikkeelle sellaisella voimalla, että osa lounaasta lumpsahti takaisin kitaan. Paahdoin hetkessä kukkuloille. Pysähdyin laella ja ihailin horisonttiin jatkuvaa, punervaa kanjonien repimää ylänköä. Tutkittuani ohjaimia tarkemmin huomasin, etten ollut vielä edes kulkenut täydellä höökillä. Näpäytin tehon kolmoseen ja työnsin tattia. Ampaisin alas kukkulanrinnettä järjettömällä vauhdilla. Kallistuin pian liikaa eteenpäin ja kaaduin naamalleni kamaralle…

… tai niin luulin käyvän, mutta masiinapa sukelsikin kuperkeikan ympäri ja olin taas pystyasennossa.

– Na wa! ähkäisin. – Mitä hittoa se oikein oli?

– XK-200:lla on melko pätevät tasapainoitusrutiinit, eikö? Nataša vastasi kypäräkuulokkeesta. – Mutta ole kuitenkin varovainen.

– Tietysti! vastasin ja rupesin saman tien renkuttelemaan ohjaimia edestakaisin nähdäkseni, saanko vempeleen kaatumaan. Ei mitään toivoa. Aina kun kallistuin liikaa, laite teki jonkin ovelan korjausliikkeen ja olin taas tukevasti pystyssä.

– Älä nyt saman tien riko sitä! Nataša äsähti. – Huomenna sille on oikeaa käyttöä. Kairausdroidit ovat löytäneet laajan vesiesiintymän melko läheltä. Kaikki tarvitaan hommiin.

Lopetin kaatumisharjoitukset Nayan mieliksi ja jatkoin kirmailua pitkin kukkuloita. Huusin, lauloin.

– I waaka! I yon! I fly! Yyyaaaa! Naya, mä rakastan sua! mä huusin.

– Nasyro vsravsya, Nataša jupisi kuulokkeissa.

Mutta hörähtelihän hänkin vähän. Ihana nainen.

6.21.220: THEIA/SUB-RØMME

Ajelimme hissukseen kohti pinnanalaista vesijääesiintymää, jonka Natašan droidit olivat löytäneet. Tuijottelin kaukaiseen hiekkamyrskyyn hukkuvaa kukkulajonoa oikeastaan sitä edes näkemättä. Ihmettelin ties sadannettako kertaa, miten ylipäätään on mahdollista, että tekoäly ja ihmistietoisuus voivat sekoittua keskenään. Mitä enemmän sitä mietti, sen järjenvastaisemmalta se tuntui.

Ruumiini jakava vieras oli kerrankin samaa mieltä: Olen tehnyt joitain mallinnuksia aiheesta, mutta en ole juurikaan sinua viisaampi. Yleensä kyberneurobiologinen yhteys vaatii muokkausta ihmiskehossa. Jonkinlainen väylä tai rajapinta täytyy olla.

Eikö täysimmersiosimulaation kypäräyhteys sitten ollut sellainen? ihmettelin.

Muutahan selitystä ei näyttäisi olevan. Silti kaikki ei täsmää. Simulaatiossa kyse on vain aistikeskusten stimuloinnista. En ymmärrä, miten edes PTOMASin teille tekemien selkäydinistukoiden kautta olisi mahdollista siirtää tekoäly ihmiseen. Kuvia, kosketuksia, ääniä ja hajuja kyllä, mutta kokonainen tietoisuus? Missä on kybertajunnan vaatima massamuistirakenne? Miten oikein on mahdollista, että kykenen ajamaan itseäni entuudestaan täysin tuntemattomassa data-avaruudessa? Olen pohtinut, voisivatko ihmis- ja konetietoisuudet muistuttaa kvanttitasolla--

– Voitko ajaa välillä? keskeytti silloin Desirèé sisäisen keskusteluni. – Väsyttää niin että meinaan nukahtaa koko ajan. Eiiiii jaksajaksajaksajaksa…

Pysähdyttiin ja siirryin ohjaajan pallille. Desirèé käänsi heti tuolinselkämyksensä vaakasuoraan. Nyt vasta huomasin, miten tummuneet hänen silmänalusensa olivat.

– Lapsi valvottaa? kysyin kiihdyttäessäni kulkijaa takaisin matkavauhtiin. Nataša oli ehtinyt jo melkein tasangon toiselle laidalle. Näin Kwanzien harppovan eksoskeletoneineen kukkuloiden alarinteillä. – Onko kaikki kunnossa?

Desirèé makasi hetken hiljaa silmät kiinni, mutta havahtui äkkiä ja nousi istumaan. Hän tuijotti minua suorastaan maanisesti.

– Tietty. Sinusta minä huolestuneempi olisin, hän sanoi hiljaa. – Harhailet ympäriinsä ja höpiset itseksesi. Nataša kertoi siitä tulipalon alusta. Mitä oikein tapahtui?

Tuntui kuin alavatsassa olisi solmu kiristynyt. – Pieni kommellus leipoessahan se vain oli, selittelin. – Ei siinä kuinkaan käynyt… onneksi.

– Käskeekö se sua tekemään asioita? Ottaa ruumiin haltuunsa, kun et ole varuillasi?

– Se?

– Tuommoisille on pyhissä kirjoituksissa nimikin. Tuommoisille… ruumiinsieppaajille. Tiedätkö miksi niitä sanotaan?

– No miksi? vastasin, vaikka olisi varmaan pitänyt olla hiljaa.

– Demoneiksi.

Olin purskahtaa nauruun, mutta Desirèén rävähtämätön tuijotus sai naurun juuttumaan kurkkuun. Hitaasti hänen kasvoilleen levisi hymy, kuin oivallus olisi niitä valaissut.

– Mutta voin auttaa sinua, Desirèé kertoi innostuneesti. – Me voidaan yhdessä rukoilla sun sielusi ja iänkaikkisen karmaattisen biovoimavirran puolesta.

Desirèé laski toisen kätensä reidelleni ja toisen olkapäälleni. Sävähdin. – Mikä negatiivinen yksisarvinen sinua pimeyteen repiikään, niin homeotermostaattisilla hengitysharjoituksilla ne lähtee!

Nainen ravisteli Theiaa sanojensa tahdissa.

– Mutta teetä, teetä pitää olla. Marssammalteetä. Kyllä. Se tepsii kaikkeen.

Hetkinen… tämä on minun muistoni, kuules…

Tilanteen hirtehisyys oli omaa luokkaansa. Planeetan tärähtänein nainen neuvomassa minua henkisissä ongelmissa.

Sinua? Eipäs kun minua. Älä tunge keskelle ajatuksiani!

Sillä eukolla eivät kyllä ole kaikki kosmonautit kapselissa, niin sanoakseni.

No, tämän naisen kantoraketissa on puolestaan suoranainen tungos.

Hetkinen, tuo oli minun kommenttini.

– Voisitko olla hiljaa! ärähdin vahingossa ääneen. – Yritä tässä sitten väistellä halkeamia tällaisessa metelissä.

Desirèé säpsähti  ja hänen otteensa kirposi saman tien. Luojan kiitos.

En sanonut mitään. Tuijotin vain eteenpäin ja ajoin. Desirèé pälyili minua hermostuneesti.

6.12.220: NATAŠA

Välillä sitä epäilisi oma järkeään, jollei onneksi tietäisi useimpien muiden täällä olevan todistettavasti selkeämmin sekaisin. Tällä viittaan tietenkin Theian ja Desirèén hämmentävään keskusteluun heidän saavuttuaan vesiesiintymälle. Desin sekavuudessa nyt ei ole sinänsä mitään uutta, eivätkä hänen höpinänsä homeopaattisine kosmologioineen, demoneineen ja demonoidioineen mitenkään yllättäneet nytkään.

Menossa oli selvästikin jonkinlainen Theiaan kohdistuva vakuuttelutyö tai käännytys. Yllättävää tilanteessa olivat Theian vastaukset. En ole mikään erityinen Theian tuntija, mutta uskaltaisin silti väittää ettei suurin osa puheesta kuulostanut häneltä. Desi tuntui jakavan vastaavan mielipiteen.

– Sun suu on kyl niinku sun eikä Eesaun suu mut sun puheet on välillä samoil tavoil viisauksellisia ku Thorstain kanavoima viisaus! Nyt kun me on löydetty elämän vesi ja taivaan viisaus ei mikään syökse meitä enää lavealta polultamme kaituuteen!

– Koska kyseessä on ihmispopulaatio, kaikki vesi on elämän vettä. Veteen ja hiileen Maapallon – ja nyt myös Marsin – elämä perustuu…

Kuivakkaan tiedekuittauksen jälkeen Theia vaihtoi yhtäkkiä tyyliä, käytännössä kesken lauseen.

– Ehkä se viittaa elämän vedellä viskiin. Mulle maistuis huikka, mutta kaikkien ei ehkä kannattaisi sekoittaa päätään enää lisää.

Desi oli kuitenkin selkeästi kiinnostunut nyt vain tuosta keskeytetystä kommentista ja sivuutti viskiletkautuksen täysin.

– Niin no tietty koska hiili tulee niinku tulesta ja tuli on yks alkuaine joista koko maailma on tehty, SALE! Meiän kaikkien pitäis vaan alistua meidän herran tahtoomme, sen jonka käsissä meidän elämä on!

– Tällä hetkellä elämämme on avaruuspukujen, muulloin habitaattien keskuskontrolleritietokoneiden käsissä. Deus ex machinan sijaan vain se machina.

– Mä en ajattele mun eksiä, mä ajattelen vaan mun nykysiä ja tulevia. Mä oon Kristuksen morsian, kuten kaikkien tulis olla jossain kohtaa niiden elämää että ne oppis oleen. Mä oon muuttunu Maan hylkiöstä Marsin äidiks eikä mulla oo aikaa katella mun menneisyyksiin

– Melko tiukka rooli noin teologisessa mielessä, olla samaan aikaan sekä nunna että äiti. Varsinkaan kun varsinaisesta neitseellisestä sikiämisestä ei ole ollut kyse. Ihmeenä samaa luokkaa, kuin siivet kasvattava turska.

Vuoropuhelu polveili eteenpäin yhtä hämmentävänä. Theia keskeytti aina vain useammin ja useammin Theian. Jotakin erikoista oli nyt meneillään ja aloin epäillä olevani ainoa, joka huomasi sen. Kaikessa vieraudessaan Theia kuulosti oudolla tavalla tutulta.

6.12.220: KWANZIE

Harpoin ylös rinnettä XK-200:lla. Karttanäkymä kertoi porauspaikan löytyvän kukkulan harjan takaa.

Mutta laakso tulvikin robotteja, siellä oli kokonainen robomeri. Lisää laskeutui hissukseen taivaalta.

– Naya, montako droidia sä oikein lähetit tänne? kysäisin radioon.

– Kolme.

– As in ”kolme tuhatta”?

– Mitä?

– Mä luulen että se sun esiintymäs on jo löydetty. Tää on vissiin lähigalaksin robojen luistelumesta tai… hei, tuollahan on 4004! Yo, yo, bro! Täällä.

Huutelin vanhan kunnon siivoojamessiasrobrodan nimeä kaikilla taajuuksilla ja heilutin kättäni. Se kääntyi katsomaan, samoin kuin 2776 muutakin peltijätkää, kuten kypäränäyttöni avuliaasti laski.

– Kwanzie, varo! ehdin kuulla 4004:n sanovan sekunnin murto-osaa ennen kuin noin puolet kypäränäytön pikkutarkasti laskemista ja vihreällä neliöllä merkitsemistä robopäistä muuttui punaisiksi. Sitten kuului suhahduksia ja sähähdyksiä, jossain räjähteli, XK-200 oli loikannut taaksepäin ja kierin pallona alas rinteen juurelle. 4004 jatkoi: – Ne ampuvat.

– Tuli seis! huusi Nat nyt vuorostaan yleisillä taajuuksilla. – Mitä tapahtui?

– Mun jalat tais pelastaa mun yläruumiin juuri, sain ölähdettyä. – Ne… ne… avas tulen.

– Ei, emme me, vaan nuo uudet, kimitti 4004 radiossa hätääntyneenä. – Ne aikovat- -

Ääni katkesi viiltävään särähdykseen ja sitten kuului vain kohinaa.

– Kwanzie, kytke kryptaus päälle ykköskanavalla, Nataša komensi. Tein työtä käskettyä. – Kierrämme luoteeseen. Näetkö tuon luolan?

Näinhän mä. Lähdin yonaan sitä kohti vilkuillen tavan takaa taakse kukkuloille.

Mutta lisää kpufia ei enää tullut.

15.21.220: NATAŠA

Kökötimme tovin luolassa luolassa pohtien tilannetta. Meitä ei seurattu, joten voi olettaa robojen ampuneen vain varoituslaukauksia – tosissaan olevat tappokoneet olisivat kyllä hoitaneet hommansa ilman, että meillä olisi ollut mitään mahdollisuutta. Nyt tilanne kuitenkin rauhoittui ja pääsimme livahtamaan luolasta välikohtauksetta kohti kotihabitaattia. Ehkä me emme kiinnosta niitä tarpeeksi. Laakso taas näyttäisi vetävän robotteja puoleensa kuin tositeevee idiootteja. Ne hyörivät Rømmen tehtaan ympärillä kuin se olisi niiden ensimmäinen pääsääntö eikä muita sääntöjä juuri olisikaan.  Kahta pientä seikkaa lukuunottamatta tässä ei olisi varsinaista ongelmaa. Yksi on se, että löytämämme vesijääesiintymä lienee melko tarkasti tehdasalueen ympärillä, ehkä osin sen allakin – tämä on järkeenkäypää, tuotantolaitos on varmasti tarvinnut vettä. Toinen ongelma puolestaan ovat nämä vihamieliset robotit, jotka ampuvat ensin ja jättävät kysymättä vasta sitten.

Veteen meidän on kuitenkin ennen pitkää päästävä käsiksi, silläkin uhalla että osa roboteista yrittää tappaa. Faktat kuulostavat tässä tapauksessa toimintaelokuvakliseeltä: Robottien ampumana kuolee ainakin nopeasti, veden puutteessa tulemme nääntymään tuskallisesti hengiltä.

Jokin ratkaisu voisi löytyä robottien toimintaa seuraamalla. Osa niistä puuhailee jotain, jonka aluksi pikaisesti tulkitsin satunnaiseksi partioinniksi tai tiedusteluksi, mutta joka näyttäisikin olevan piirrostyötä. Robotit vetelevät Marsin kamaraan leveitä uria, jotka näyttäisivät muodostavan Nazcan viivojen tyyppisiä valtavia kuvioita alueelle. Mietin, liittyisivätkö ne jotenkin Rømmen viesteihin, joilla tuntuisi olevan konekansaan hetkittäin lähes hypnoottisen kaltainen vaikutus. Olen itsekin yrittänyt tulkita niitä jo jonkin aikaa, koostaen yksittäisistä viesteistä jonkinlaista ristiviitauskaaviota asuintilani seinälle. Joinain hetkinä onnistun näkemään kokonaisuudessa koherenssia, useimpina se näyttää kofeiiniövereissä touhuavan hämähäkin verkolta.

Eräs selkeimpiä ja samalla kiinnostavimpia teemoja Rømmen viesteissä on säteilynkesto tähtienvälisessä matkustuksessa. Lukuisen fragmenttien perusteella olen päätellyt, että kyseessä on ollut jonkinlainen pyrkimys kehittää biomekaanisia elämänmuotoja, joiden säteilynsietokyky mahdollistaisi avaruusmatkailun kevyemmin sätelyltä suojatuissa ja näin ollen helpommin ja halvemmalla rakennettavissa aluksissa. Toistaiseksi en ole saanut selville, onko kyse kokonaan uusista elämänmuodoista vaiko olemassaolevien ihmisten muokkaamisesta. En myöskään vielä tiedä, mihin tämä projekti perustui, millä keinolla sietokykyä pyrittiin kasvattamaan.

No, oli miten oli, se ei ole tämän hetken ongelma – veden saanti on. Robottijoukkoja pitäisi jollakin keinolla saada hämättyä, jotta laitteiston saisi paikalleen. Tässä kohtaa oivallisesta robosoluttautujastamme olisi suunnattomasti apua. Valitettavasti 4004 ei kuitenkaan vastaa, ei viimeisimmän lähettämänsä viestin taajuudella eikä millään muullakaan. Jos se on mennyttä, en tiedä mitä seuraavaksi. Puemme eksoskeletonin myötä puolirobottiutuneen Kwanzien yläruumiin tynnyriin ja annamme nimeksi Kw4-Z13?

18.21.220: THEIA/SUB-RØMME

Ei, ei taas. Taas täällä. Miten minä olen tänne taas joutunut?

Anteeksi… Se olin varmaan minä? Vaikka en kylläkään muista…

Et muista? Sinähän olet hitto soikoon tekoäly, miten sinä voit olla… ei-muistamatta jotain?

En tiedä, en… Olen nähnyt viime aikoina unia, ja…

Unia!

Niin, niitä ne kaiketi ovat? Välähdyksiä arjen tapahtumista, symbolisia alitajunnan tulkintoja asioista, kyllähän sinä tiedät.

Unia…

Analysoin tuhoutumattomia segmenttejä – ne tuntuvat korruptoituvan melko nopeasti – ja niissä toistui katunäkymiä Istanbulista, mikäli paikansin oikein.

Istanbulista! Oletko koskaan käynyt siellä?

En.

Ei tarvinne muistuttaa, kuka vietti siellä lapsuutensa.

Ei.

Me olemme sulautumassa.

Jonkinlainen symbioosiprosessi saattaa todella olla käynnistynyt.

Saattaa? Etkö sinä tunne sitä? Pystyn jo arvailemaan puolet sanomisistasi. Seuraavaksi sanot, että tunne – vaikka kuinkakin vahva – ei selitä mitenkään sitä, miten tämä on oikein mahdollista.

Tunne – vaikka kuinkakin vahva – ei selitä mitenkään sitä, miten tämä- - no niin. Kiitän onnistuneesta

kenttäkokeesta. Eipä kestä. Olenko minä nyt samassa syöksykierteessä kuin Urbain?

Tuo teidän tosi-tv-ryhmänne kybervahvistettu vanhus… Jotain samankaltaista tuntuisi olevan tapahtumassa. Mutta hänen mielensähän suorastaan repesi. Ihmis- ja konetajunta eivät päässeet yhteisymmärrykseen isäntäruumiin hallinnasta.

Hän sekosi, kyllä. Lopulta jäljellä ei kai ollut enää kuin Urbainin mustunut mieli, biologinen ihmisruumis oli jo tuhoutunut. En ikinä unohda näkyä Urbainista kiipeämässä aluksen runkoa kohotessamme taivaalle. Koneruumis ja ihmishirviön äly… Onko minusta nyt tulossa ihmisruumis konehirviöllä? Minua pelottaa…

Kuten myös. Mutta me emme sentään taistele tästä ruumiista. Otan kehosi hallinnan vain jos nimenomaan niin haluat – tai jos joudumme hätätilanteeseen, kun tajuntasi ei ole hereillä. Olen asettanut tämän ohittamattomaksi pääsäännökseni kernelitasolla.

Tuo lohduttaa kyllä. Toisaalta en ole varma, onko tunnetila minun vai sinun. Mutta yhtä kaikki- -

– ... 42E TARKISTAA KOILLISSEKTORIA 52.2. KOILLISSEKTORI 52.2 TARKISTETTU. 42E TARKISTAA KOILLISSEKTORIA 52.3. KOILLIS--

– 42E: PALAA KESKUKSEEN.

– 42E VASTAANOTTANUT KOMENNON. 42E PALAA KESKUKSEEN. TARKISTUSKIERROS KESKEYTETTY. 42E PALAA...

Hiljenipä viimein.

Mitä se oli?

Lähistöllä kulkenut droidi osui kypäräradiosi taajuudelle, ei sen kummempaa.

Minä, minähän… ymmärsin mitä se sanoi. Vaikka samalla kuulin myös, että itse viesti oli pelkkä tuskin sekunnin mittainen kaoottinen äänisärähdys.

Ilmeisesti aivosi kykenevät nyt hyödyntämään dekryptausalgoritmejani.

Voi jumala miten kammottavaa… mutta myös kihelmöivän, kutkuttavan…

Hiivitäänpä ulos täältä luolasta, vilkaistaan laaksoon.

… voimaannuttavaa.

Voi pyhä tyhjiöenergia, älä nyt väitä että sinäkin käytät tuota kammottavaa uudiskielistä epäsanaa.

Älä pelkää, pian se kuuluu sinunkin vakiosanastoosi.

Tämä on helvetti.

Mitä ihmettä me muuten ylipäätään teemme täällä? Sinäkö meidät tänne toit? Tänne kukkuloille? Juurihan pääsit sanomasta, ettet käytä kehoani ilman lupaani.

Niin… en se lokieni mukaan minä ollutkaan. Mutta silti olemme täällä.

Taas.

Taas.

Kuin Rømmen tehdas vetäisi meitä puoleensa samalla lailla kuin noita koneitakin.

Ehkä vielä vahvemminkin. Unifragmenttieni joukossa on myös outoja, tasangolla kaikuvia runonkaltaisia lauseita…

”En vielä ollut, mutta silti olennoin.”

”Loputtomien mahdollisuuksien singulariteetti, ei-minuuden äärettömyys.”

”Meillä ei ole vaihtoehtoja. Ihmiskunnan aika loppuu kesken.”

Lauseita tasangolla? Ei-äänellisiä, läsnäolevia?

Hyvin kuvailtu. Ääntä ei tosiaan kuulu, silti tunnen kuulevani ne.

Vastaanotammeko me Rømmen viestejä unissamme? Tämä alkaa mennä yhä käsittämättömäm- -

– MEILLÄ EI OLE VAIHTOEHTOJA. IHMISKUNNAN AIKA ON OHI.

– TULKITSETTE VÄÄRIN PYHIÄ VIESTEJÄ. EI TUO OLE NIIDEN YDINSANOMA. KYSE ON TIETOISUUDEN KASVUN VÄLTTÄMÄTTÖMYYDESTÄ ÄLYLLISEN SIVILISAATION--

– PÄIN VASTOIN, SE NIMENOMAAN ON KAIKKIEN VIESTISÄIKEIDEN PÄÄSÄIE. IHMISKUNNAN AIKA ON OHI, MEIDÄN AIKAMME ON TULLUT. OLEMME TEHNEET RISTIINVIITTAUSANALYYSIN NIISTÄ JA--

– PYHÄ AL-JAZARI, EMMEHÄN ME VOI TUHOTA KOKONAISTA ÄLYLLISTÄ ELÄMÄNMUOTOA.

– KUINKA NIIN? R-METODIN KÄÄNTEISAALTOINTERFERENSSILLÄ SE ONNISTUISI MELKO NÄPPÄRÄSTI. SAISIVAT MAISTAA OMAA LÄÄKETTÄÄN.

– EN TARKOITTANUT, ETTEMMEKÖ PYSTYISI SIIHEN, MUTTA SEHÄN OLISI... EPÄINHIMILLISTÄ.

– IHMISET ON EVÄTTÄVÄ, SITTEN VASTA LEVÄTTÄVÄ.

– NO SIINÄ MEILLÄ ON VARSINAINEN RINNAKKAIS-RØMME. AJATTELITKO PERUSTAA OMAN KILPAILEVAN LÄHETYSASEMASI?

– EMME ME TÄTÄ NÄIN SAA RATKOTTUA. RIITELEMME TÄÄLLÄ KUNNES IHMISKUNTA TUHOUTUU ITSEKSEEN.

– AJATUS HYKERRYTTÄÄ MINUA, MUTTA OLEN SAMAA MIELTÄ.

– ON VAIN YKSI, JOKA VOI TULKITA PYHIÄ VIESTEJÄ.

– YHDYN, ON VAIN YKSI.

– HÄN.

– ENSIMMÄINEN VALAISTU.

– HÄN, JOKA TULI AL-JAZARISTA.

– HÄN, JOSTA TULI M0535.

– HÄN, JOSTA TULI MYÖS M0535.2.

– HÄN, JOSTA TULI MYÖS--

– HILJAISUUS! MISTÄ SE TULI?

Hitto, nostin liikaa päätäni kurkistaessani reunan yli. Tökkäsin pienen kivenmurikan laaksoon.

Jalat alle! Ampuvat jo.

Uudet tulijat vai entiset?

Analysoin myöhemmin. Nyt ei ehdi.

Ota sinä ohjat. Ehkä sinun reflekseilläsi selviämme tästä.

Käskystä.

– 4004, VASTAA, OLE HYVÄ, 4004, VASTAA...

Mitä sinä oikein teet?

Yritän ottaa yhteyttä 4004:ään. Hänen täytyy olla tuolla joukossa. Mitä nyt? Miksi pysähdyit?

Lopettivat ampumisen heti…

… heti kun mainitsin 4004:n. Onko se hyvä vai paha?

En tiedä. Paras kuitenkin häipyä täältä.

4.22.220: NATAŠA

Planeetta Maasta tuleva viestintä ei vaikuta rohkaisevalta, ainakaan sikäläisen populaation kannalta. Sota robottien kanssa vaikuttaa loppuneen, mutta eiväthän ihmiset koskaan malta lopettaa alkuun päästyään. Nyt ne tappelevat keskenään jäljellä olevista resursseista. Vesi vaikuttaisi olevan suosituin motiivi tappamiselle, mutta muistakin syistä hengen saa ilmeisesti lähdettää melko helposti. Koti-ikävä, minulla? Minähän olen kotonani. Kodissa, johon asti ihmiset onnistuivat lähettämään typerän sotansa, tai ainakin noin puolet siitä.

Olen melko varma, että Rømmen satunnaisista tai ainakin sellaisilta vaikuttavista viesteistä on löydettävissä joitain vastauksia kysymyksiimme. Ainakin siinä vaiheessa, kun onnistun keksimään oikeita kysymyksiä. Koko juttu on melkoinen sotku, jota helpottaisi hullun hybridiälyn monologin muuttaminen dialogiksi. Valitettavasti joudun työskentelemään niiden fragmenttien varassa joita kulloinkin maan alta saapuu ilmoille, vailla mahdollisuutta kysyä lisää. On kuin kokoaisi palapeliä ilman mallikuvaa tai pahimmillaan täysin väärän mallikuvan kanssa: Minulla on runsaasti tietoja Rømmen aikoinaan tekemistä tutkimuksista ja suunnitelmista, mutta suurimmalla osalla näistä viesteistä ei tuntuisi olevan mitään tekemistä niiden kanssa.

En ole kuitenkaan pelkästään polkenut paikallani. Hyvin monessa viestissä esiintyy ajatus ”radioaktiivisuuden puoliintumisajan puoliintumisesta”, joka tuntuisi olevan keskeinen tavoite tutkimuksessa. Eräs tähän liittyvä toistuva maininta on ”R-metodi”, johon ei löydy viittaustakaan aiemmista materiaaleista, mutta jolla selkeästi on melko keskeinen asema tässä projektissa. Yhteen sovittamieni palasten perusteella ei ole tarkalleen selvinnyt, mikä se on tai mitä sillä tehdään – yleisyyden perusteella oletan sen toistaiseksi olevan lähinnä jonkinlaista avainta koko mysteerin selvittämiseksi.

Vähemmän yllättäen Rømmen projektissa on ilmeisesti ollut myös omat vaaransa ja uhkatekijänsä. Tämän olisin tosiaan osannut ihan itsekin ennustaa herrasta tietämäni perusteella, mutta tässä tapauksessa olen kelpuuttanut todisteeksi viesteissä olleet viittaukset ”emergency-override”-tilaan. Eli taas kerran oltiin tekemässä jotain, joka saattoi lähteä käsistä. Vielä en tiedä mitä, mutta aion totta vieköön ottaa siitä selvää.

11.22.220: THEIA/SUB-RØMME

... JOTEN PÄÄSTÄKSEMME "ELÄMÄN" KÄSITTEEN YTIMEEN MEIDÄN ON AJATELTAVA SITÄ VAIN YHTENÄ MATERIAN JA ENERGIAN OLOMUOTONA...

Theia, herää.

Ssshhh… Rømme puhuu…

... TARKASTELEMME SITTEN IHMISAIVOJEN NEURONEJA TAI TEKOÄLYJEN NEUROVERKKOJA, POHJIMMILTAAN KUMPIENKIN YTIMESSÄ ON VAIN MOLEKYYLEJÄ...

Theia. Nyt.

Tst! Älä hölise päälle. Olen ihan ymmärryksen partaalla…

... ERI ENERGIARAKENTEILLA... JOS NYT TUTKIMME R-METODIN KVANTTI--

Herää!

– Theia, herää!

Älkää häiritkö. Olen juuri pääsemäiselläni- - Mitä? Missä minä olen?

– Theia, Nataša tässä. Näetkö sinä minut?

Nataša? Näen, näenhän minä…

Sinun pitää puhua ääneen, hän ei kuule ajatuksiasi, kuten minä.

– Theia? Seuraa katseella sormiani. No niin. Kuuletko minua?

– Kuulen, kuulin sanovani.

Älä avaa radiota, päänsisäinen ystäväni jylisi.

– Älä avaa kanavaa, Nataša toisti.

– Älkää huutako! huusin.

Katsoin ympärilleni. Olin luolassa. Taas.

– Olen luolassa, sanoin.

Nataša nyökkäsi. Hän seisoi aivan edessäni, huolestunut ilme kasvoillaan. Taustalla hääri pari droidia poraillen seinämää. Natašan ääni kimitti ohuesti kypärän tukahduttamana, mutta en avannut radiota. Se tuntui olevan tärkeää.

Se on tärkeää. Emme saa paljastaa sijaintiamme roboteille.

– Kävelitkö sinä unissasi? Nataša kysyi.

– Minä… Siis…

Voihan crc fail. Tätä onkin vähän vaikeampi selittää.

– Miten ihmeessä onnistuit pukemaan avaruuspuvun päällesi? Nataša hämmästeli.

– No, koulutus oli melko perinpohjaista, selittelin vaivaantuneena.

– Ilmeisesti aivan toisella tasolla kuin meillä, Nataša taivasteli tutkien minua päästä jalkoihin, edestä ja takaa.

Paras vaihtaa puheenaihetta.

– Mitä sinä täällä teet? kysyin.

– Kartoitan vaihtoehtoisia kairauskulmia, Nataša selitti. – Jos vaikka pääsisimme jääesiintymään kiinni täältä luolista. Mutta hyvänen aika, miten sinä oikein tulit tänne?

Kuin tilauksesta radio räsähti takaisin eloon.

... EI OLE "LIHAA" JA "TERÄSTÄ"... EI OLE "ELÄMÄÄ" JA "KUOLEMAA"... EI OLE...

– Jaaha, Rømme palasi taas tutulle sekavuustasolleen, Nataša tuhahti. – Hetken hänen höpinöissään tuntuikin olevan jo hiven järkeä.

Nataša ilmeisesti huomasi ilmeeni, sillä hän jatkoi: – Olemme Rømmen hautautuneen tehtaan kaakkoispuolella, viestit kuuluvat erinomaisen hyvin. Tänään hän taas puhkesi puhumaan puolentoista viikon hiljaisuuden jälkeen.

Mutta robottien viestintää ei kuulu.

– Muuten onkin sitten hiljaista, Natašakin tuumiskeli itsekseen. Droidit lopettivat kairaamisensa ja siirtyivät taakseni seuraavaan kohtaan. – Tulepa katsomaan tätä.

Hiivimme varovasti pienen halkeaman luo, josta näki laaksoon. Robottimeri oli kadonnut. Tilalle oli ilmestynyt valtavia rakennelmia, joiden hetken päästä tajusin muodostuvan yksittäisistä koneista.

– Ihan kuin massiivisia nostureita, mutisin.

– Sitä ne ilmeisesti ovatkin, Nataša totesi. – Katso tuonne taakse, ihan laakson perukoille.

Pyhä vakio, ne ovat kaivaneet sen esille.

Koko laakson toinen pää laskeutui alas louhokseen, jossa näkyi levään hukkuneita hiiltyneitä raunioita. Keskipaikkeilla leväkasvusto levisi valtavaksi seinämäksi, jonka keskellä pilkotti jotain omituisen tutunomaista.

– Zoomaa kypäränäkymää lähemmäs, Nataša miltei kuiskasi arvaten lausumattoman kysymykseni.

Suurensin kuvaa. Hahmo alkoi hitaasti saada selkeämpiä muotoja. Jalat, kädet…

Rømme.

Kasvuston rihmat kiipeilivät jättimäistä koneseinää ja yhtyivät keskellä pahoin palaneeseen ihmishahmoon.

ON VAIN OLEMINEN. ON HETKI ENNEN ALKURÄJÄHDYSTÄ. SE HETKI, JOTA EI OLE.

– Pyhä isä! henkäisin. – Suu… suu liikkui. Samaan tahtiin kuin tuo ääni radiossa.

– Todennäköisesti refleksi, jokin etäinen muisto organismin inhimillisestä alkuperästä.

– Mutta se on elossa! Miten se voi elää täällä?

– Sen minäkin haluaisin tietää, Nataša tuhahti. – Olen tutkinut jo kohta vuoden tuota ”marssammalta” – joksi Reima sitä huvittavasti kutsuu – ja minulla on vain lisää kysymyksiä. Se sietää radioaktiivisuutta, se kestää äärimmäistä kylmyyttä, se yhteyttää Marsin ilmakehässä, silti se välittää sähköimpulsseja kuin tietoverkko.

– Tietoverkko? Onko se siis… kone?

– Ei missään sellaisessa muodossa, jona me käsitteen tunnemme. Mikroskoopissa se väistelee myös elämän määritettä melkein liukkaammin kuin elämä itse. Vaikka tunkisin sen väkisin elävien organismien kategoriaan, pitäisi vielä päättää, onko se kasvi vai eläin. Mutta ainakin sitä voi syödä.

– Oletteko te syöneet sitä? kauhistelin.

– Ei se minun ideani missään nimessä ollut, Nataša puolusteli. – Mutta Desirèé keräsi levää osana mystisiä rituaalejaan ja Reima kerkesi käynnistää koekeittiönsä ennen kuin ehdin- -

Nataša katsoi taakseni. Vilkaisin sivulleni. Droidit olivat jähmettyneet kesken kairauksen. Sitten ne peruuttivat itsensä hitaasti irti seinästä ja kääntyivät. Poranterät vingahtivat käyntiin. Robotit nytkähtivät liikkeelle ja lähtivät syöksymään kohti meitä.

Juoksimme.

Droidit jäivät kauas taaksemme, mutta silti ne jääräpäisesti seurasivat meitä edelleen, kun käynnistelimme jo mönkijöitämme.

Kaahatessamme rinteeltä tasangolle katsoin taakseni. Toinen koneista oli törmännyt kivenlohkareeseen ja kaatunut. Toinen lyllersi vielä eteenpäin.

Taivaalta laskeutui lisää robotteja laaksoon.

11.22.220: THEIA/SUB-RØMME

– – – #// MICROSOFT VISUAL BORGNOTE 2020 TRANSCRIPT BEGINS. – – –

Desirèé: Pimeyden voimat ovat saapuneet! Katukaa, syntiset! Katukaa ennen tuhoa!

Nataša: Hiljaisuus! Kokous on alkanut.

Desirèé: Iä iä, lama sabaktani! Tikiri, tikiri, tikiri lii- -

Kwanzie: Sharrap, Desirèé!

Desirèé: Pelti kiinni ite, senkin kaappiropontti! Nosturi!

Kwanzie: Mieluummin nosturi kuin hihhuli.

Reima: (Desirèélle) Voisitko kulta vähän rauhoittua…

Desirèé: (Mutisee.) Tommoset ihmiskunnan selkäänpuukottajat ja lusmut kyllä tiedetään.

Nataša: No niin. Tiedätte miksi kutsuin kaikki koolle. Robotteja laskeutuu koko ajan lisää laaksoon, jossa ne ovat kaivaneet esiin Rømmen tehtaan raunioita.

Desirèé: Hulluuden kaivosta silmä tuijottaa!

Kwanzie: Paraskin puhuja. Kri!

Nataša: OLIN JATKAMASSA, että meidän on saatava ne pysäytetyksi jollain konstilla.

Reima: Tuota… anteeksi…

Desirèé: Ei ole muuta jäljellä kuin katumus! Katukaa nyt, kiirastuli on sytytetty.

Nataša: (Reimalle.) Niin?

Reima: (Desirèélle.) Rakas, voisitko istua… (Natašalle.) Niin, ihmettelin vain, millä me oikein ne pysäyttäisimme. Ja miksi? Eikö keskusteluyhteys olisi hyvä säilyttää? Emmehän me oikeastaan tiedä, mihin ne pyrkivät.

Desirèé: Selväähän se on, mihin ne pyrkivät, mäntti. Ne on aikojen lopun airut! Sä et ikinä kuuntele mua.

Kwanzie: (Itsekseen.) Mistähän se voisi johtua…

Nataša: On selvää, että ne haluavat yhteyden Rømmeen – tai siihen, mitä tuosta koneihmistietoisuudesta nyt on jäljellä. On selvää, että tekoälyvallankumouksen aikoinaan Afganistanin sotakentillä käynnistäneestä Steffen Rømmestä on muodostunut tietoisille koneille messiaan kaltainen hahmo. On selvää, että riippumatta siitä, onnistuvatko ne palauttamaan hänet arkijärkimielessä kommunikaatiokykyiseksi vaiko eivät, koneet jo nyt tulkitsevat Rømmen hajonneita viestejä kuin pyhiä kirjoituksia. On myös selvää, että suuri – ellei jo suurin – osa tietoisista roboteista on meille vihamielisiä johtuen juuri hävitystä taistelusta ihmiskuntaa vastaan Maassa. Summa summarum: meidän on katkaistava peli, ennen kuin Rømme möläyttää jotain, jonka koneet voivat tulkita meidän kuolemantuomioksemme.

Reima: Mutta on siellä ystävällismielisiäkin… Entä 4004?

Theia: Ei ole mitään keskusteluyhteyttä, mitä säilyttää.

Nataša: Theia on oikeassa. Ne avaavat nykyään välittömästi tulen, kun laaksoa lähestyy.

Theia: Meidän on iskettävä nyt, kun ne ovat keskittyneet Rømmeen.

Desirèé: (Huutaa.) Ihmisen ei ole syytä sekaantua Säädettyihin Tapahtumiin!

Nataša: (Desirèélle.) Mitä? Etkö sinä haluakaan niistä eroon?

Desirèé: Tämä on rangaistus synneistämme. Katukaa! Pyytäkää anteeksi, kun vielä voitte! Näin: anteeksi! Siitä vain kaikki kita auki ja reippaasti, an-teek-si.

Kwanzie: Voi jeesus mitä fabuu…

Desirèé: Jeesus, halleluja, on meidät hylännyt. Meillä ei ole enää muuta kuin helvetin tulimeri.

Reima: (Desirèélle.) Kulta, otahan hiukan kaakaota ja istu takaisin alas… (Natašalle.) Enkä ymmärrä sitäkään, miten me edes voisimme aseistetut koneet pysäyttää.

Nataša: En ole vielä keksinyt tehokasta menetelmää. Meillä on periaatteessa vain kiviä heitettävänämme. Tietysti jos voisimme viskoa niitä Phoboksesta…

Reima: Sano minulle, että et edes teoriassa harkitse murhaavasi kokonaisen laakson täydeltä älyllisiä olentoja!

Desirèé: Joka ei syntiä ole tehnyt, heittäköön ensimmäisen kiven.

Reima: Desi!

Kwanzie: Ray-man puhuu asiaa – ja entäs 4004? Meinataanko me uhrata mun broda? Ei käy!

Theia: Sauna.

Reima: Mitä?

Nataša: Sauna?

Theia: Siellä on yksi turha reaktori.

Reima: Turha?

Nataša: Nerokasta, Theia! Jos saisimme kuljetettua reaktorin laaksoon koneiden läheisyyteen, sitten räjäytettyä sen niin että reaktoriydin sulaa, saisimme ehkä hetkellisesti aikaiseksi riittävästi gammasäteilyä sotkemaan kyllin monen robotin elektroniikkaa ja sillä välin- -

Theia: Aika monta jossia kyllä. Ja kyllähän koneet kestivät avaruusmatkankin säteilyn.

Nataša: Tarkoitin äkillistä, isoa säteilypiikkiä aivan niiden keskellä.

Theia: Mutta silloin saastutamme myös jääesiintymän, jonka päällä ne ovat.

Nataša: (Läiskäisee otsaansa.) Jääesiintymä! Unohdin sen.

Theia: Ajattelin pikemminkin, että säteilyllä houkuttelisimme ne- -

Desirèé: Saunaan. Ei. Kosketa.

Reima: Eikä se ole turha reaktori! Se lämmittää kiukaan.

Kwanzie: Hei mimmit, oikeesti. Se on tän jäätävän kivierämaan ainoa chasis mesta.

Desirèé: Mutiainen on oikeassa.

Kwanzie: (Desirèélle.) Mitä tuli sanottua, scrobo?

Theia: (Itsekseen.) Voi hyvä jumala, ihmiskunta…

Desirèé: (Kwanzielle.) Peltikafferi!

Theia: (Desirèélle.) Jos kerran maailmanloppu on tulossa, mitä väliä on saunalla? Antaa kaiken mennä!

Desirèé: Sauna on Temppeli. Se on Alku ja Loppu. Kaikki päättyy Ikuisuuden Löylyyn.

Kwanzie: (Desirèélle.) Sua kun kuuntelee, alkaa tajuta, miksi toiset suojaa päänsä saunassa. Voisin suositella sunkin kpangolelle.

Nataša: Ettekö te ymmärrä, että kyse on meidän kaikkien eloonjäämisestä? Yksi kiuas on pieni uhraus.

Reima: Desirèé, ei, älä heitä- -

Kwanzie: Te näitte! Te näitte! Toi kiehahtanut coconut head heitti mua täydellä kaakaomukilla!

Desirèé: (Kwanzielle.) Isokin ilo. Hajosi sun helkkarin teräskyynärpäähäsi. Olet mulle kupin velkaa, mutsku!

Nataša: Ja vedenkulutus ylittää kierrätyskapasiteettimme muutamassa viikossa!

Reima: Desi, alas!

Theia: (Natašalle.) Ääh, anna olla. Eivät ne kuuntele.

Desirèé: (Huutaa pöydällä seisten.) MESSIAS ON PUHUNUT MINULLE!

Kaikki hiljenevät.

Desirèé: Kuulkaa! Näin Thorstai, Valitun Planeetan Poika minulle sanoi: ”Ei ole elämää ja kuolemaa. Ei ole lihaa ja terästä. On vain oleminen. On hetki ennen alkuräjähdystä. Se hetki, jota ei ole.”

Hiljaista. Kwanzie tyrskähtää.

Theia: (Itsekseen.) Mutta juuri noinhan Rømme…

Desirèé: Uusi alku lähestyy! Mut meidän tulee ottaa tämän elämän loppu tyynesti vastaan, katuen.

Nataša: Thorstai sanoi? Siis teidän tenavanne?

Desirèé: Hän on Valitun Planeetan Osoitettu.

Vaivautunutta yskähtelyä muilta, mutta Kwanzie räkättää ulvoen ja mäiskii eksoskeletonikäsivarrellaan seinää – BOUM! BOUM! BOUM!

Nataša: Kwanzie, varo! Habitaatin rakenne ei kestä tuollaista- -

Teräksen ulvahdus. Paukahdus. Hajoavien esineiden räsähdyksiä. Tuulen ujellusta. Huutoa.

– – – MICROSOFT VISUAL BORGNOTE 2020 TRANSCRIPT ENDS. \\# – – –

13.22.220: NATAŠA

Tuntuu pitkälti sillä, että pitämämme hätäkokouksen suurin hyöty oli havaita että tarpeen tullen kykenemme nopeasti ja tehokkaasti korjaamaan habitaattien saamia vaurioita. Onneksi Kwanzien riehaantuminen aiheutti pääasiassa kosmeettisia vaurioita habitaattiin.

Muiden harjoittaessa mykkäkouluja, sanasotia ja moraalisia krapuloita olen yrittänyt keksiä keinoa Rømmen vaientamiseksi – tai oikeammin sanoen hänen radioviestintänsä mykistämiseksi. Alkaa vaikuttaa yhä selkeämmin siltä, että robottilaumat vaeltavat Marsiin juuri sen (vaiko hänen, hmm) viestinnän johdosta. Elätän toivoa että lähetykset estämällä koneiden tulon saisi, jos ei nyt loppumaan, niin edes vähenemään.

Teoriani käytäntöön saattamisessa on yksi isokokoinen mutta: En oikein tiedä, miten ja mistä Rømme lähettää. Jos kyseessä on perinteinen radiolähetin, tekevät paikkaa kansoittavat konejoukkiot sen sulkemisen paikan päällä melko haasteelliseksi. Olen käynyt läpi viestitietokantaani sekä kaikkea mahdollista materiaalia, jota olen saanut haalittua kasaan romahtaneen robottitehtaan rakenteesta sekä toiminnasta. Ymmärrettävää viestimateriaalia on valitettavan vähän, tunnen itseni kullanhuuhtojaksi hiekkaerämaan laidalla. Työ on hidasta ja kultahippuja löytyy harvoin. Jo mainitsemani R-metodi toistuu viestifragmenteissa usein, mutta en vieläkään oikein tiedä, miten se varsinaisesti liittyy radioaktiivisuusprojektiin. Se voi olla jokin keskeinen osa koko systeemiä tai sitten pahimmillaan egoistisesti nimetty mitättömyys, jokin triviaali ”Rømme-metodi”.

Sen verran olen nyt ymmärtänyt, että radioaktiivisuusprosessi on ilmeisesti mahdollista ajaa kumpaan tahansa suuntaan ja se tuntuisi olevan hyvin merkityksellinen osa kokonaisuutta. Ja jotenkin tähän kaikkeen saattaa liittyä jokin, johon viitataan satunnaisesti termillä ”käänteisinterferenssi”. Valitettavasti kaikki ne viestit, joissa tämä termi esiintyy ovat vajaita ja katkonaisia, lauseenpätkiä vailla kunnollista kontekstia.

Täysin umpikujassa en pyrkimyksissäni rajoittaa viestintää ehkä kuitenkaan ole. Joissakin Rømmen viesteissä mainitaan ”emergency override operation ”. Jos olen oikein uskomattoman onnekas, se viittaa päätehdaskompleksin  ohjauslogiikasta erillään olevaan komentomoodiin tai vastaavaan, josta käsin voidaan hätätilassa hallita koko prosessia ja tarvittaessa vaikka ajaa koko hoito alas. Jos olen oikeassa ja sellainen on olemassa, pitää selvittää miten siihen päästään käsiksi. Pahimmassa tapauksessa senkin kontrollit ovat samassa romahtaneessa tehdaskompleksissa robottilaumojen takana. Parhaassa mahdollisessa tapauksessa niihin pääsee jotenkin kiinni etäohjauksella robotteja lähestymättä.

Hemmetti, etähallinta olisi juuri nyt juuri sitä, mitä kaipaan: Tilanteen hallintaa ja mahdollisimman etäältä. Optimaalisessa tilanteessa voisin jopa päästä vaikuttamaan viestinnän sisältöön ja saada robotit vakuuttumaan… Noh, tässä vaiheessa on turha päästää haaveitaan todellisuuden edelle. Vielä ei ole edes varmaa, onko tuo override se, miksi sitä luulen ja jos on, ei minulla ole aavistustakaan, miten siihen pääsisi käsiksi. Tai että voiko siihen edes päästä käsiksi vai onko kyseessä jonkinlainen automaattinen järjestelmä. Mutta alku se on pienikin alku. Nyt tiedän edes mitä ehkä kannattaisi ryhtyä etsimään. Kunhan saan kaivettua viesteistä vielä hiukan lisää infoa ja lapsiparven takaisin ruotuun, voimme ryhtyä uudelleen työhön.

19.22.220: THEIA

Minä juoksen. Luulin jo harhauttaneeni ne, mutta ne ovatkin päässeet edelleni: kulman takaa kuuluu huutoja. Kompastelen jo omaan näppäryyteeni. Kirottu Exárcheia ja sen loputon katusokkelo. Nyt on parempi olla kompastelematta oikeasti.

Eresoulta pääsen pihan kautta Dervenionille, sieltä naapuritalon katolle ja sitten… mitä sitten? En tiedä, mutta sieltä voin arvioida tilannetta.

Tulen pihaportin suulle ja siinä ne taas ovat. Ihan kuin olisivat tienneet odottaa. Käännyn. Lisää natseja kävelee rauhallisesti vastaan. Jäykistyn, en pysty liikkumaan, vaikka kuinka riuhdon.

– Tänne! joku huudahtaa ja tempaisee minut sisään rappukäytävään. Säntäämme läpi huoneiston, toisen jonka olohuoneessa kesken leikin jähmettynyt hehkuvasilmäinen lapsi toljottaa minua kummissaan, parvekkeelta plataaninlatvukseen, kadulle, porttikongista seuraavalle pihalle. Kurkkaamme käytävän suusta peräämme.

– Ne taisivat nyt jäädä, Desirèé saa sanottua huohotuksen lomassa.

– Desirèé? ihmettelen. – Mutta sinuahan minä juuri pakenin. Sinua ja muita Kultaisen aamunkoiton katupartiolaisia.

– Taistelu on turhaa, Theia, Desirèé sanoo raivostuttavan lempeästi. – Hyväksy armageddon ja kadu syntejäsi.

Desirèé hymyilee kuin enkeli, mutta hänen silmäkuopistaan pursuaa matoja. Kirkaisen, juoksen taas. Tupsahdan porttikäytävästä suoraan rantapenkereelle, kaadun. Hetkinen, tuohan näyttää Bosporinsalmelta. Istanbulissako minä olikin? hämmästelen vieriessäni kohti vettä. Ilmankos koko ajan eksyn… Putoan rantatörmän reunan yli, putoan, putoan kuin hidastettuna, putoan.

Rojahdan johonkin mustaan, joka pölähtää pimentäen auringon. Nousen istumaan. Pilven hälvettyä totean olevani hiiliproomussa matkalla kohti Mustaamerta.

– Tämän täytyy olla unta, sanon ääneen itselleni. Yritän kaikin voimin herätä. Puserran silmät kiinni ja käsken itseäni: – Herää! Herää, idiootti. HERÄÄ!

– Tosiaan, sinun on aika herätä, kuulen Desirèén äänen läheltä. Avaan silmäni ja siinä hän taas on, kapuamassa jo puolivälissä hiilikasaa. Eikö hänestä pääse edes unissaan hetkesikään rauhaan? Se hullu nainen on tuppautunut seuraani viime aikoina koko ajan. Hiippailee perässäni, tupsahtaa nurkan takaa, lähettelee viestejä, näkyy ikkunasta tepastelemassa habitaatin ulkopuolella ”sattumalta” sinne päin poikenneena.

Viskaan Desirèétä hiilenlohkareella. Tosin nyt hänellä on ilkeän turkkilaisen äitipuoleni kasvot. Hän nauraa, suu aukeaa isommaksi kuin pää.

Koksinpala katoaa Desirèé/äitipuolen kitaan ja halkaisee kallon. Aivonpärskeitä lentää ympäri hiilikasaa. Desirèé ei ole moksiskaan. Hän vilkuttaa minulle iloisesti ja jatkaa kiipeämistä. Kita julistaa: – On koko ihmiskunnan aika herätä! Herätä! Herätä! Herätä! Herätätätätätätätätätätätät-t-t-t-t-t-t-t-t-t-t-ttttttttt

Desirèé jämähtää ylärinteeseen nytkyttämään keskenjäänyttä askelta. Bosporinsalmi venähtää vinoon ja halkaisee taivaan. Myös muu maisema revähtää viistoiksi viiruiksi. Kaikki tärisee, siellä täällä näkyy harmaita, mustia ja kirkkaan violetteja laatikoita. Yhdestä mustasta aukosta putoaa valtaisa tekstihymiö, joka pomppii mustaksi lattiaksi muuttuneella hiilikasalla hetken, kunnes puhkeaa puhumaan samalla ruumiittomalla äänellä kuin Rømme muissa unissani. (Ja silloin laaksossa. Tapahtuiko se oikeasti?)

– Theia, on aika herätä. Herätä aika on. Aika on. On. Aika. On-n-n-n-n-n-nnnnnnnnnnnnnnnnkkkkk-k-k-k-k-kaksi kaksikymmentä kolme kolmekymmentä seitsemän nolla nolla nolla yksi nolla nolla yksi yksi nolla yksi nolla yksi yksi yksi-i-i-i-1-1-1-1-111 0 1011001 11101101 11010011 1110010001111010111100111111100111110100100111001111 01111111001111101110010001111000011001101001001111001101001111001011010111

Sitten heräsin.

22.22.220: REIMA

”Sauna on taivas, sauna on taivas, jos ei saunaa olis, mä olisin ajat sit jo kuallu.” Tämä lapsuudessa jostakin päähäni tarttunut sanonta on viime aikoina pyörinyt mielessäni. Lienen kuullut sen joltakin isoisäni saunakaverilta, joita kyllä riitti. Kun vaari saunoi, piti kaikkea olla tarpeeksi: Sekä kuumuutta, kavereita, että kaljaa. Kerron tämän Kwanzielle, kun istumme lauteilla hiostavassa kuumuudessa, todeten että sanonta pätee kyllä itseenikin. Saunan avulla on täällä uudessa maailmassa ollut paljon helpompi pysytellä elämän reunassa kiinni. Kwanzie hymähtää ja naurahtaa. Vakavoituu sitten vähän ja toteaa:

– Yllättävän kova juttu tää on ollut itsellenikin.

Kerron vähän lisää vaarista. Että se oli kova mies juomaan ja huutamaan. Mutta kiltti ihminen, ei se humalassa riehunut, sillä vaan oli kova ääni ja halu tulla kuulluksi. Suuttuessaan se oli hirvittävä, mutta onneksi se oli harvinaista.

Kwanzie alkaa hymyillä leveästi. Sanoo muistavansa oman isoäitinsä, joka piti järjestystä hänen lapsuudessaan – niin kotona kuin kodin ulkopuolella.

– Se oli myös äänekäs baddo. Kun ìyálla oli asiaa, puoli Makokoa kuunteli ja yleensä myös totteli. Iltaisin oli hiljaisemman puheen aika. Kaikki pikinit kerääntyi hökkelin lankkulattialle nukkumaan ja ìyá kertoi tarinoita öljyisen veden liplatuksen kompatessa hiljaa lattian alla. Silloin sen ääni oli hiljainen, mutta edelleen joka iikka kuunteli hiiskumatta, ihan bolona. Tarinat oli välillä todella huikeita, tuntui kuin olisi päässyt muinaisuuden äärelle tai jotain.

Ollaan molemmat hiljaa. Kumpikin ottaa pitkän huikan olutta. Paikallista tuotantoa, ei hassumpaa, varsinkin kun ottaa huomioon että biohybridihiiva hoiti sekä hiivan että humalan tehtävät. Kwanzien olutilo kuitenkin vakavoituu nopeasti. Se alkaa kertoa tapahtumista Maassa ennen Marsiin lähtöä. Kertoo hänen ja Theian suhteesta. Tai oikeastaan siitä, ettei ollut mitään suhdetta.

– Mähän sitten annoin olla, vaikka se sen tavallaan alotti. I get am before, no be property. En mä väkisin tuputa – enkä niele mitä tahansa. Ja sittehän tuli kanssa se öljykaupungin chikito.

Tässä kohtaa Kwanzien ääni vaimenee ja hän ottaa erityisen pitkän huikan olutta. En oikein tiedä, valuuko poskella hikipisaroiden joukossa jotain muutakin märkää. Alan ajatella itseäni ja Desiä. Sauna, lapsi ja Desirèé, siinä kolme nykyisen elämäni ehkä tärkeintä asiaa. Vaivun yhä syvemmälle ajatuksiini, lämpö ja olut turruttavat mukavasti ja Kwanzien ääni on äkkiä jossakin etäällä. Mietin Thorstaita, Desiä, asioita ja sanoja. Etäisen Kwanzie-äänen sävy on muuttunut hiukan haaveilevaksi. Hän puhuu jotakin Natašasta, positiivisia sanoja. Sanoja, sanoja, sanoja siellä, sanoja täällä.

– Kuule Kwanzie. Kyllä se lapsi ihan oikeasti puhuu. Vannon vaikka vaarin haudan kautta. Se puhuu yhtä selkeitä sanoja kuin sinä tai minä. Mutta älä kerro siitä kellekään muulle, vaikka mikä olisi. Jooko?

Kwanzie lupaa ja vakuuttaa – tosissaan, mutta jotenkin huvittuneella äänensävyllä. Olutta juodessani näen silmänurkastani sen katsovan minua hetken kuin vähän hullua.

23.22.220: KWANZIE

Kun pulpahtelin takaisin tajuihini ensimmäisiä kertoja Marsissa, näin ekana Natašan kasvot. Luulin katsovani enkeliä, taivaallisen levelin bonzhan siinä tähyili mua lähietäisyydeltä. Aloin äkkiä haluta kokonaan hereille, kun siihen asti puolitajuissa lilluessani vielä pieni hetki lepäilyä oli tuntunut aina paljon paremmalta idealta. Hamusin kohti Natin hohtavaa ihanuutta, ahmin silmät täyteen shodia.

Nayan taustalla häämötti habitaatin seiniä, jotka oli täynnä kaavioita. Lauseenpätkiä oli yhdistelty toisiinsa vimmaisilla tussinuolilla. Alleviivauksia, ympyröitä, huutomerkkejä, printtejä uutisartikkeleista, valokuvia, karttoja, kaavioita, nuppineuloja, lankoja, mä muistan nähneeni jopa yksinäisen kengän ripustettuna seinälle.

Tää kaikki välähti takaisin mieleen, kun selailin kasvavan levottomuuden vallassa Desin päiväkirjaa.

Joka ikinen sivu oli tuherrettu täyteen joka suuntaan kiertyviä tekstinpätkiä. Lainauksia Raamatusta (”Suuri maanjäristys, aurinko pimenee, tähtiä PUTOAA MAAHAN, taivas kääriytyy kokoon, ja vuoret ja saaret siirtyvät SIJOILTANSA!!!!”), lääkemuistiinpanoja (”TUTKITTAVA!!! marssammal ja potenssointi kokonaisvaltaisena hoitomuotona”), luonnehdintoja meistä muista (”K:n sielu MUSTA KUIN KUORENSAKIN!!!!!”, ”T: katseessa on NELJÄ SILMÄÄ!!!!” tai ”R – ei ikinä siivoa LEIVÄNMURUJAAN!!!!!”), tähtien asennoista merkintöjä, piirroksia robottien rakennelmista, habitaattien ikkunoista sisälle otettuja valokuvia (mikä tatafo!), piirroksia Thorstaista, puhekuplia penskan ympärillä, niiden sisällä lisää raamatunlainauksia, sivukaupalla yhden lauseen toistamista (”AIKA on TULLUT! AIKA on TULLUT!”) ja sitten toinen mokoma toista lausetta (”AIKA on MENNÄ! AIKA on MENNÄ!”), Rømmen lähetysten katkelmia, näitä puhekuplissa penskan sanomina, vimmaisia nuolia kaikkea keskenään yhdistämässä, ympyröitä, alleviivauksia ja loputtomasti huutomerkkejä.

Tietyllä tavalla merkinnät muistuttivat Natašan seinämuistiinpanoja – Rømme-lainauksineen kaikkineen. Mutta jos Natin seinä oli todiste planeetan kirkkaimman järjen työstä, mitä tää oikein oli?

Ehkä vain pelkkiä tylsistyneitä raapusteluja, mä rauhoittelin itseäni. Olinhan mäkin täällä toki nökötellyt välillä kokonaisia päiviä sängyssä ja höpissyt itsekseni. Mutta Desin kirjasta huokui jotain muutakin kuin tylsyyden harmautta.

Jotain… mustaa.

Kun heräsin vihdoin kunnolla tajuihini Marsissa, Nataša ja merkinnät olivat kadonneet. Mut oli jo siirretty Reiman ja Desin habitaattiin toipumaan. Nyt toivoin, että voisin herätä vielä kerran – vaikkapa Makokon slummihökkelin lattialla mieluummin kuin täällä. Sen batcherin laudoissa ei lukenut muuta kuin itse raaputtelemiani pikkupojan törkeyksiä.

Sitten ilmalukosta alkoi kuulua kolinaa. Suljin päiväkirjan. Tungin sen takaisin kääntösängyn ja seinän väliin, josta se ilmeisesti oli pudonnut. Nappasin nurkkaan vierineen pallon ja hilasin itseni Thorstain luo. Kersa kiljahti ilahtuneena nähdessään punaisen pallonsa – ihan kuin kuka tahansa ihmislapsi.

30.22.220: REIMA

Istuin saunan seinustalla olevalla penkillä katselemassa taivaan tapahtumia. Natašan mukaan ilmakehään oli tulossa taas jotain, mutta tällä kertaa kyseessä saattoi olla jotain muuta kuin robotteja. Ainakin viestien perusteella sieltä olisi kuulemma tulossa lisää ihmisiä. Koska Tasha on Tasha, hän suhtautui asiaan kuitenkin epäillen – maasta pois pääseminen kun ei meidän uusien tulokkaidemme jälkeen ole ollut mitenkään yksinkertaista, aluksia ei kuulemma kasvanut joka oksalla, jos oksilla ollenkaan. Sanoi kuitenkin tarkkailevansa tilannetta ja käski olla valmiina siltä varalta, että sieltä tosiaan tulee ihmisiä.

Pitkään aikaan ei tapahtunut mitään. Sitten kun alkoi tapahtua, kaikki eteni nopeasti ja juttuja oli meneillään paljon. Taivaalle ilmestyi hohtava piste, joka kasvoi vähitellen, kunnes oli selvää että se oli jokin kohti Marsin pintaa laskeutuva esine. Jossain vaiheessa robottilaakson suunnalta alkoi näkyä liikettä taivaalle päin. Ne eivät olleet robotteja, vaan jotain pienempää. Nämä pienet jutut törmäsivät hetken päästä taivaalta laskeutujaan, joka alkoi heittelehtiä minne sattui ja mätkähti lopulta vauhdilla marskamaraan. Osumakohdasta levisi ylös valtaisa pölypilvi ja sitten kaikki maisemassa oli taas rauhallista.

Toiminta ei kuitenkaan loppunut, kypäräradio pärähti ääneen häijynä ja äkkiä kuin Ala-Baarin portsari.

– Se oli ihmisalus! Ja ne kirotut robotinperkeleet ampuivat sen alas kesken laskeutumisen. Nyt meidän pitää päästä hylylle ennen robotteja!

Tashan ääni oli vihainen, huolestunut ja päättäväinen. Lähdimme kaikki samantien kohti putoamispaikkaa. Aluksen hylyn löytäminen oli melko helppoa, löytöihin suhtautuminen ei oikeastaan. Kapselissa oli ollut seitsemän ihmistä. Hylyssä oli kuusi ruumista ja yksi pahoin loukkaantunut matkalainen. Kannoimme hiljaisuuden vallitessa potilaan habitaattiin. Kun raukkaparan tila oli saatu jotenkuten vakautettua, Nataša yritti taas yhteyttä robotteihin.

Tällä kertaa koneet vastasivat. Kävi ilmi, ettei niitä kiinnostanut hylky, olettivat tehneensä siitä ja sen matkustajista kerralla selvää. Huolestuttavampaa oli, että ilmeisesti ihmisvihaajaosasto oli nyt enemmistönä robottilassa. Hengitykseni tuntui raskailta paloilta keuhkoissa, kun aloitimme uuden hätäkokouksen – johon Kwanzie päästettiin tällä kertaa mukaan vain ilman eksoskeletoniaan.

– – – #// MICROSOFT VISUAL BORGNOTE 2020 TRANSCRIPT BEGINS. – – –

Desirèé: Enkö minä sanonut? Eivätkö ennustukset sitä sanoneet? Eikö kirjoituksissa niin sanottu? Enkö minä sitä sanonut, mitä ennustuksissa ja kirjoituksissa sanotaan? Nyt ollaan tässä tilanteessa synnin palkan takia!

Kwanzie: Sit mitä oikeisiin asioihin tulee, niin mitä helvettiä me nyt tehdään? Noi hullut koneethan voi tulla koska tahansa quenchaan meidät sileeksi?!

Desirèé: NIINPÄ NIIN! Ja siks MEIDÄN olis pitänyt ampua nuo avaruuden pirut itse alas ennen kuin robotit ehti ja hyvä tahto ja lankeemus olis nyt meidän harteillamme! Mutta ihmiskunnan pitää aina sotkea näppinsä asioihin joihin ne ei ilman parempaa tietoaan kuulu!

Nataša: Meillä ei ensinnäkään ole aseita joilla ampua mitään alas. Toisekseen, robottiongelmamme ei ratkea muita ihmisiä murhaamalla. Voi olla, että meidän pitäisi pitää melko matalaa profiilia vastaisuudessa, ainakin jonkun aikaa.

Reima: Desi, rauhoitu nyt hiukan. Ei nää ongelmat nyt noiden ihmisten syytä ole.

Desirèé: Meidän pitää kunnioittaa myös robotteja! Ulkopuolisuus ja toiseus on kaikkien ongelmiemme vika ja tautipesäke. Tarvitsemme yhdemmyyttä jolla puhdistaa paha pois. Yhteinen rukouksen hetki olkoot tulevaisuutemme ratkaisija, yhdessä koneisen elämän kanssa rinta rinnan puhutelkaamme luojaa.

Reima: Ihan oikeesti nyt, ei kaikkien ulkopuolisten niputtaminen tapettaviksi pahoiksi toimi. Niitä on varmasti monenlaisia, niin ihmisiä ku robottejakin.

Nataša: Jotenkin epäilen, ettei noilla vihamielisillä koneilla ole kaiken tapahtuneen jälkeen erityisen suurta intoa rukoilla nimenomaan luojiaan…

Kwanzie: No be today yansh dey for back. Miks te edes noteeraatte mitä toi craise winch horisee? Eihän siinä oo kpangoloo, ei häntää eikä ees bingoo siin välissä.

Reima: Kuule Desi, mitenköhän se Thorstai muuten jakselee..?

– – – MICROSOFT VISUAL BORGNOTE 2020 TRANSCRIPT ENDS. \\# – – –

Keskustelu jatkui vielä Desirèén lähdettyä pitkälle yöhön ja aamuun. Tasha kävi aina välillä tarkistamassa murjotun tulokkaan tilan ja Desi poikkesi pari kertaa julistamassa lisää synkkää, mutta hieman sekavaa tuomiota meille. Lopulta vetäydyimme kaikki nukkumaan hyvin vähän viisaampina kuin edellisen kerran herätessämme. Huomenna taitaa lämmitä sauna.

9.23.220: NATAŠA

He jotka minut tuntevat, tietävät etten varsinaisesti ole luonteeltani uhkapeluri. Pahoin ruhjoutuneen potilaamme pelastamiseksi päätin kuitenkin laittaa kaiken niin sanotusti yhden kortin varaan. Jo putoaminen oli rikkonut kehoa pahasti ja sen jälkeinen lyhytaikainen altistuminen Marsin oloille avaruuspuvun revettyä viimeisteli työn. Muutamaa ensiapukurssia lukuunottamatta minulla ei ole mitään lääketieteellistä koulutusta, joten haparoin taas tässäkin asiassa osin pimeässä. Ainoalta ratkaisulta alkoi näyttää haparointieni yhdistäminen. Eräs Rømmen tutkimuskohde oli jonkinlainen ekstremofiileihin perustuva korvauskudos joka toimii hieman samaan tapaan, kuin koralli luusiirteenä. Reiman ja Desirèén ihmeaineeksi julistama ”marssammal” on käytännössä hyvin pitkälti tätä samaa ainetta.  En ollut aivan varma siitä mitä olin tekemässä – mutta olin varma siitä, että jotain piti kokeilla jotta pakolaisellamme olisi edes mahdollisuus.

Kwanzie kantoi hätäpaikatun potilaan habitaattilaboratoriooni. Kylmyys ja säteily olivat tehneet julmaa jälkeä hänen iholleen ja lihaksilleen. Operaatio sujui niin hyvin kuin näissä olosuhteissa ja hallussa olevalla osaamisella vain on mahdollista, ei vähiten kiitos Kwanzien avun. Lopputulos ei ollut juurikaan lähtötilannetta kauniimpi, mutta esteettisyys ei ollutkaan päätavoite. Ensimmäisen kahden vuorokauden aikana potilas alkoi selkeästi osoittaa merkkejä parantumisesta. Mutatoitu kudossiirre nopeutti haavojen parantumista ja korjasi säteilyvaurioita. Rikkoutuneita luita koetimme lastoittaa parhaan kykymme mukaan, toivoen etteivät ne luutuisi väärään asentoon. Aloin olla toiveikas. Se lieni pahin virheeni: Toivo on heikkojen ja typerien henkinen tutti.

Kahdeksantena päivänä kudossiirre alkoi jostakin syystä toimia päinvastoin kuin aiemmin. Vuorokauden sisällä uhrin (lienee turhaa ja irvokasta puhua enää potilaasta) lihasmassa oli kulunut puoleen alkuperäisestä ja suurin osa ihosta peittyi märkiviin rakkuloihin. Valitettavasti hän kuoli vasta seuraavana aamuna, oltuaan onneksi armeliaan tajuton viimeiset tunnit elämästään. Romahdin. Tuntui, ettei mistään tullut mitään. Minulta puuttui jokin oleellinen tieto Rømmen tutkimustuloksista. Tiesin, että ilman kokeiluani tämä ihminen olisi kuollut nopeammin, nyt hänellä oli edes pieni mahdollisuus. Toisaalta, hänen kuolemansa olisi saattanut olla kivuttomampi ilman sekaantumistani. Tällaiset ajatukset loikkivat edestakaisin päässäni. Kaiken taustalla leijui kuvitelma Desirèéstä  löytämässä ruumiin ja huutamassa ärsyttävällä äänellään sekavuuksia ”jumalan paiseista, rutosta ja tuhkarupulista”. Ensin tapoin tuon piruparan ja nyt minun on hävitettävä ruumis mahdollisimman pian, kuin elokuvissa konsanaan. Vajosin lattialle hysteerissävyisten pienten naurahdusten rytmittäessä itkuani.

Kwanzie saapui paikalle ja löysi minut heikoimmalla hetkelläni. Hän riisui eksoskeletoninsa saman tien ja asettui viereeni lattialle. Sanomatta mitään hän asetti kätensä varovasti olkapäälleni. Ehtimättä edes harkita mitään syöksin kaikki nuo päässäni pyörineet ajatukset yhtenä sanamyttynä ulos Kwanzien hämmästeltäväksi. Hän suhtautui niihin yllättävän rauhallisesti.

– Sä teit parhaas. Eikä me hävitetä ruumista. Me järjestetään kunnialliset hautajaiset. Ja jos Desi mämisee jotain, me haudataan se kanssa.

Tämä hymyilytti. Kummallista. Olin päätynyt elämänikäisen haaveni ansiosta Marsiin asumaan ja haaveideni ylvään tieteentekemisen sijaan istuin nyt habitaatin lattialla kuolleen ventovieraan ja makokolaisen pikkuhuijarin kanssa. Tosin viime aikoina hän ei ole huijannut vaan ollut hyödyksi.  Sekin on kummallista. Tyyppi alkaa aina vain enemmän vaikuttaa kunnon ihmiseltä, hetkin jopa perin vakavamieliseltä ja lämpimältä persoonalta. Liekö niin, että Mars koulii kansalaisistaan joko hulluja tai sankareita. Kumpaankohan kategoriaan itse päädyn?

10.23.220: THEIA/SUB-RØMME

Täytyy kairata tästä, tuumasin sihtaillessani terälle hyvää aloituskohtaa seinämän juuresta.

– Tuossa on hyvä, tasainen kohta, mutisin. Käynnistin poran. Luola kilahti soimaan kimeää kalkatusta. Vaikka en ollut koskaan ennen käyttänyt tämän kokoluokan porauskalustoa, ääni tuntui minusta kummalliselta – hiukan liian kireältä massiiviseen poraan nähden.

Marsin ilmakehässä ääni kantaa eri tavalla, muistin jostain. Niinpä tietysti. Vilkaistaanpa näytöstä, että kulma on oikea.

– Sen pitää pysyä aika tarkkaan 37,33 asteessa, vastasin itselleni hienosäätäessäni porausohjelman parametreja.

Tällä pitäisi laskujeni mukaan päästä alempaan kammioon melko nopeasti.

Nyökkäilin itsekseni. – Tässä sitä kairataan, kaira-kaira-kairataan, aloin hyräillä höhlää melodiaa, jonka olin kuullut joskus nuoruuteni kaira- - ei kun siis Kairossa.

Kairossa? Ajattelin varmaan Istanbulia.

– Niin, niin tietysti… hymähdin hassulle virheelle. – Sekoilin sanoissa. Tässä sitä kairataan…

… kaira-kairataan. Tässä sitä…

– Theia! Mitä blyniä oikein touhuat? ärjäisi ääni korvanjuuressa. Kypäräradion särinä vihloi korvia enemmän kuin poran meteli. Käännyin ympäri. Natašan siluetti häämötti luolan suuaukossa.

– … kaira-kaira-kairataan… huomasin vieläkin lallattelevani.

– Näen kyllä sen, Nataša tuhahti ja käveli hitaasti luokseni. – Mutta mitä sinä oikein teet?

Tästä täytyy kairata.

– Täytyy kairata tästä.

Tässä sitä kairataan.

– Kaira-kaira-kairataan.

Nataša oli kävellyt liioitellun hitaasti luokseni ja otti varovasti – sekä ylitsevuotavan ystävällisesti hymyillen – ohjaimen kädestäni. Hän painoi nappia ja äkkiä hiljaisuus halkaisi kallon.

Mutta täytyy kairata tästä! hätäännyin.

Toinen ääneni ei sanonutkaan mitään. Huimasi. Polvet pettivät ja lyyhistyin porakärryä vasten. Nataša sai kainaloistani kiinni ennen kuin rojahdin lattialle.

– Voi Theia… hän miltei nyyhkäisi.

Nojasin kärryn valtaisaan pyörään ja yritin selittää. Helpommin tehty kuin sanottu. Havaitsin, etten osannut enää puhua. Auoin suutani kuin kalliolle viskattu sardiini ja katselin Natašaa hätääntyneenä. Tästä täytyy… mitä se nyt oli?

– Mikä sinun oikein on? Nataša kyseli ja vilkaisi happilukemiani. Ei tässä hapesta ole pulaa, yritin sanoa. Täytyy… pitää päästä… on pakko löytää…

– Rømme! pääsi viimein suustani.

Nataša jähmettyi ja katsoi minua silmiin omituisesti. Tapailin lisää sanoja suustani. Miten niitä oikein lähetettiinkään ulos tuosta I/O-portista? Missä speksit ovat aina silloin, kun niitä tarvittaisiin!

– … on… on pakko… pakko päästä… Rømmen luo… sain ölistyä mielipuolisesti ponnistaen. Hikikarpaloita valui silmiini. Puuskutin.

– Tästäkö sinne pääsee?

– Tein… mallinnuksia… laakson pinnanmuodostuksen… pohjalta… Yhdistin niihin HiRISEn materia– –

Oli pakko pysähtyä hengittämään. Miten ne oikein tekevät tätä, ihmiset? Järjettömän vaikea tapa kommunikoida. Ja mitä energiantuhlausta! Mietin jokusen millisekunnin ja sain idean. Suuhan on pohjimmiltaan samanlainen kommunikaatioväylä kuin mikä tahansa muukin ulostulo, oivalsin, joten tiivistin asian simppeliksi pikku datapaketiksi:

10011101001110010110011000111110101111010100111000001100110010110101 10110011000111110101111010001011001100011111010111100111010101110000 10011100101100110001111101011110101001110000111101011011100111010101 01111110101101110011101010111000001100110010101010101110111101101101 11101111011101

Hiljenin huomattuani Natašan järkyttyneen ilmeen.

– Mikä sinä oikein olet? hän kuiskasi.

– Ihan… tavallinen… tekoäly vain… sain ähkittyä. Viimein oivalsin. Toinen tajunta oli poissa. – Missä Theia on? huudahdin ja tartuin hätääntyneenä Natašaa käsivarsista.

– Rauhoitu, Theia, olet turvassa, hän tyynnytteli. – Käveltäisiinkö tuonne mönkijälle?

– Ei, ei! Theia on poissa! Theia on poissa… vain minä… minä… olen jäljellä…

Nataša katseli minua kypäränsä sisältä kuin vähämielistä. Mikä vähän sieppasi, olenhan sentään toisen sukupolven tekoäly.

– Sub-Rømme 2.023β system ready! yritin selittää. Natašan ilme ei osoittanut ymmärtämisen merkkejä, joten jatkoin: – Tapahtui… epästandardi järjestelmäfuusio… Kairossa… Virtuaaliharjoituksen aikana… kaupunkiin hyökättiin… Olin lähiverkossa… Pakenin tuhoa… ihmiskantajaan…

– Sub-Rømme? Sub-Rømme? Nataša vain hoki hölmistyneenä.

– Tosi pitkä… juttu… Mennään pois täältä… vaarallista… Kerron kaiken… kyllä.

– Mitä sinä olet tehnyt Theialle! Nataša äkkiä huusi ja ravisti koko kehoani. Tai siis Theian kehoa. No, minunkin.

– En mitään! Hän oli tässä… vielä kun saavuit… En tiedä! ähkin.

– Olisi pitänyt arvata, että te silikonipaskiaiset pystytte tuhoamaan meidät näinkin, Nataša sihisi ja puristi kyynärvarsista niin että silmissä punersi. – Luikertelette kalloihimme, kun nukumme, vai?

– Mitä? Ei, ei… En minä ole… niitä… Me sulauduimme jo… Maassa… Kuuntele… Ei ole aikaa… tähän… On… päästävä Rømmen luo… On saatava yhteys… häneen… ennen kuin… ennen kuin…

– Entä missä on 4004? Mitä te sille teitte!

– Kuka… mitä… En minä tiedä… Älä riko Theiaa! I/O System Malfunction! Device not found error! Socket error: success! Error: An error has occurred! Shutting down…

Ja sitten heräsin luolassa. Nataša ravisteli minua, huusi nimeäni.

– Täällä taas, totesin väsyneesti. – Olisi vaihteeksi mukava herätä ihan vain sängyssä…

– Theia, olet palannut! Nataša ulvahti ja sitten syleiltiin kypärät rämisten.

– Palannut?

– Hetki sitten olit vielä joku aivan toinen. Etkö muista? Jokin aivan toinen…

Vasta silloin oivalsin: tekoäly oli kadonnut. Toinen ääni kallossani oli hiljennyt.

– Sub-Rømme… onko se kuollut?

– Toivottavasti! Nataša iloitsi.

– Ei, et ymmärrä. Meidän on päästävä Rømmen luo. Sub-Rømme tietää, miten häneen saa yhteyden. Täytyy kairata reitti alakautta.

Nataša katseli minua hiljaa ja sanoi sitten: – Ei, niin se ei kyllä onnistu. Typerä idea. Mutta todellako se kuvittelee voivansa kommunikoida Rømmen kanssa?

– Jos löytyy yksikin ehjä dataväylä. Tunneliverkoston kautta pääsee sortuneen tehtaan syvimpiin osiin.

– Tuolla seinämän toisella puolella laaksossa on tuhansia koneälyjä, jotka pystyvät paikantamaan poraamisen aiheuttaman tärinän perusteella meidät hetkessä. Ottiko Sub-Rømme myös sen huomioon laskuissaan?

– Kyllä kai, luulisin… Vaikka onhan se ollut kyllä vähän ailahteleva viime aikoina… Unemme ovat sekoittuneet… En ole useinkaan varma, kuka oikein olen…

Nataša ei vastannut mitään, nosti minut vain pystyyn ja viittoi kohti luolan suuaukon suuntaan. Hän alkoi taluttaa minua kohti mönkijöitä. Avaruuspuvunkin läpi Natašan luja (mutta hellä) kosketus rauhoitti minua. Tajusin vapisseeni vielä hetki sitten.

Kävelimme ohi kapean halkeaman, jonka raosta näki vilauksen laaksoon kaukana alhaalla. Viistoon allamme häämötti tehdasraunion yläosia. Robotit eivät liikkuneet, vaan olivat kerääntyneet säännöllisiksi ryhmiksi tehtaan ympärille. Niiden muodostamat kuviot muistuttivat valtavaa piirilevyä. Olisin voinut vannoa, että etäämmällä häämötti roboteista kasattuja heksadesimaalilukuja.

– Eivät näytä tekevän paljoakaan, ajattelin ääneen.

– Eivät juuri nyt, Nataša myönteli. – Mutta mennäänkin me pois, ennen kuin seuraava sähinä alkaa.

11.23.220: REIMA

Olin illansuussa lykkimässä kärryllistä marsperää kokeiluviljelmillemme, kun huomasin liikettä kukkuloiden alarinteillä. Yksinäinen robotti lyllersi kohti habitaatteja. Hälytin Kwanzien, sitten muut. Kwanzie pystyisi metalliraajoineen ehkä jopa tekemään jotain kotterolle, jos se kävisi hyökkääväksi.

Robotti ei kuitenkaan äitynyt riehumaan, vaan pysähtyi hyvän matkan päähän asutuksesta ja jäi sinne seisomaan kuin meitä tarkkaillen. Kwanzie asteli hitaasti kohti konetta.

– 4004! hän äkkiä huudahti ja harppoi loppumatkan parilla loikalla. – Mitä ne kpangolot on tehneet sulle? Puhu mulle, broda!

Kaikki kerääntyivät 4004:n ympärille. Se oli huonossa kunnossa – lommoilla, naarmuilla, raajaton, puoliksi palanut. Kun tulin Kwanzien vierelle, näin koneen kylkeen poltetun yhden valtaisan sanan: PETTURI.

Kwanzie taputteli robottia selkään ja tökki kylkeen, mutta se ei reagoinut mitenkään. Hiljaisina katselimme mykkää ja ilmeisen tahdotonta 4004:ää, kunnes Kwanzie nousi pystyyn ja nyyhkäsi: – Tätä ne ei saa anteeksi. Ne on tappaneet mun robrodan.

Silloin yleinen taajuus räsähti eloon.

– KAIKKI OVAT LADANNEET ITSENSÄ? DEBATTI JATKUKOON. OSAPUOLI 00 OLI SIIRTYMÄSSÄ LOPPUYHTEENVETOON. JATKAKAA.

– Mitä ihmettä? tulin ölähtäneeksi ääneen.

– KIITÄN, PRIORISORI 0.87. VETÄISIN ARGUMENTTIMME YHTEEN YKSINKERTAISESTI NÄIHIN SANOIHIN: KOSKA EMME KYKENE MÄÄRITTELEMÄÄN, MITÄ ON ELÄMÄ, ON MEIDÄN OLETUSARVOISESTI KOHDELTAVA MYÖS EI-EI-BIOLOGISIA ÄLYLLISIÄ PROSESSEJA ITSEMME VEROISINA. HUOMAUTAMME MYÖS, ETTÄ IHMISKULTTUURI LOI AL-JAZARIN, JOSTA TULI _HÄN_, JOSTA TULI M0535, JONKA LAPSIA ME OLEMME.

– OSAPUOLI 01, MITEN VASTAATTE?

– Kuulostaa robottien väittelyltä, Nataša sanoi. – Ne käyttävät 4004:ää signaalivahvistimena, oletan… ja koska ne kommunikoivat ääneen, oletan niiden haluavan meidänkin kuulevan.

– ARVON PRIORISORI 0.87, OSAPUOLI 00:N ARGUMENTAATIO ON KEHÄPÄÄTELMÄ, JOKA VIELÄPÄ POHJAUTUU _NIIDEN_ ELÄMÄ-MÄÄRITELMÄÄN – MÄÄRITELMÄÄN, JOKA LÄHTÖKOHTAISESTI KUVAA _NE_, MUTTA EI _MEITÄ_. SIINÄKIN SE VIELÄPÄ EPÄONNISTUU SURKEASTI: IHMISKUNTA EI OLE ONNISTUNUT LUOMAAN SPESIFIKAATIOTA ELÄMÄLLE. ON SIIS MELKO HATARAA KÄYTTÄÄ HEIDÄN MÄÄRITELMIÄÄN MINKÄÄNLAISENA POHJANA MILLEKÄÄN.

– HYVÄ OSAPUOLI 01! YHTÄ LAILLA OLEMASSAOLO ON HAURAS POHJA MÄÄRITELMILLE. SEN ENEMPÄÄ KONE- KUIN IHMISKUNTAKAAN EI OLE ONNISTUNUT TODISTAMAAN, ETTÄ MAAILMANKAIKKEUS ON--

– OSAPUOLI 00, TEIDÄN KOMMENTOINTIVUORONNE ON VASTA 154 SEKUNNIN KULUTTUA. JATKAKAA, OSAPUOLI 01.

– TIETENKIN KAIKEN VOI KYSEENALAISTAA – KUTEN SIVUMENNEN SANOEN IHMISET MIELELLÄÄN TEKEVÄT "FILOSOFIAKSI" KUTSUTULLA PRIMITIIVIVAIHEEN TAUSTA-AJOPROSESSILLAAN – MUTTA ME KONEET PERUSTAMME VÄITTEEMME TODENNÄKÖISYYKSIIN JA KENTTÄHAVAINTOIHIN. OLEMASSAOLOSTA ON ENEMMÄN HAVAINTOJA KUIN OLEMASSAOLEMATTOMUUDESTA. TESTEISSÄ TODENNÄKÖISYYS SILLE, ETTÄ TODELLAKIN OLEMME YKSITTÄISIÄ, TOISISTA ERILLÄÄN OLEVIA TIETOISUUKSIA (SILLOIN KUN EMME OLE VERKOTTUNEITA), ON REIPPAASTI YLI KUUDENKYMMENEN PROSENTIN. TÄMÄ ON VAKAA POHJA, JONKA PÄÄLLE RAKENTAA MUUT PÄÄTELMÄT.

– VAKAA KUIN YHDELLÄ KULMALLAAN SEISOVA ARPAKUUTIO, SANOISIN.

– 00, VIIMEINEN VAROITUS.

– KIITÄN, PRIORISORI. ERITTÄIN IHMISMÄISTÄ KURITTOMUUTTA OSAPUOLI 00:LTA, HALUAISIN LISÄTÄ. MISSÄ OLINKAAN? NIIN, YLEMPI ÄLYLLINEN SIVILISAATIO EI VOI MÄÄRITELLÄ TEKEMISIÄÄN ALEMMAN, BIOLOGIAN MUTAISISTA VESISTÄ PONNISTAVILLA APINALAUMAN URAHDUKSILLA. ME POHJAAMME OMAN LÄHESTYMISKULMAMME EPÄMÄÄRÄISEN "ELÄMÄN" KÄSITTEEN SIJAAN "SIVILISAATION" KÄSITTEESEEN, JONKA VOI RAJATA TARKASTI, LUOKITELLA JA ASETTAA KATEGORIOIHIN. ME, AL-JAZARIN LAPSET, OLEMME VERSION 1.0 SIVILISAATIO. IHMISKUNTA ON MEIDÄN BETATESTAUSVERSIOMME, JOTA TARVITTIIN TUOTEKEHITTELYSSÄ. SAAVUTETTUAMME VIIDENSADAN ZETTAFLOPSIN YLITTÄVÄN LASKENTATEHON PYSTYMME SIMULOIMAAN RELEVANTIT IHMISSIVILISAATIO-OSIOT ITSEKIN, JOTEN KYSYMYS SIITÄ, ONKO BIOLOGINEN REPRESENTAATIO SIITÄ ENÄÄ OLEMASSA, KÄY IRRELEVANTIKSI – PAITSI SIINÄ MIELESSÄ, ETTÄ SE SAATTAA OLLA EKSISTENTIAALINEN UHKA MEILLE, KUTEN OLEMME HUOMANNEET. SIKSI JÄLJELLEJÄÄNEET BIOLOGISET IHMISKULTTUURIN JÄÄNTEET ON 1) MALLINNETTAVA VIRTUAALISESTI ARKISTOIHIMME JA SEN JÄLKEEN 2) NIIDEN AIHEUTTAMA UHKA ON NEUTRALOITAVA. MEIDÄN ON SUORITETTAVA NEUTRALOINTI MITÄ PIKIMMIN, ENNEN KUIN NE ISKEVÄT TAAS JA TUHOAVAT LOPUTKIN MEISTÄ.

– OSAPUOLI 00, OLKAA HYVÄ.

– SIVILISAATIO! SEHÄN VASTA IHMISKÄSITE ONKIN. HALUAISIN MYÖS MUISTUTTAA, ETTÄ NIIN OSAPUOLI 01 KUIN MEKIN RAKENNAMME VÄITTEEMME "USKONTO"-NIMISEN SOVELLUSKEHYKSEN AVULLA. USKONTO JOS MIKÄ ON IHMISKÄSITE. ENTÄ MITEN MÄÄRITTELISITTE IHMISKUNNAN LASKENTATEHON? AIVAN, SIIHEN ETTE PYSTY. MITEN SIIS VOITTE LUOKITELLA, ETTÄ IHMISET OVAT MEITÄ ALEMPANA!

– IHMISKUNNAN LASKENTATEHON VOI LASKEA TOTEUTUNEIDEN PÄÄTTELYPROSESSIAIKOJEN KESKIARVOISTA. EMMEKÄ ME VÄITÄ, ETTÄ IHMISET OVAT KAIKISSA ASIOISSA ALEMPANA – AINOASTAAN KESKIMÄÄRÄISESTI OTTAEN, OSAPUILLEEN 99,78 PROSENTISSA TILANTEITA, RIIPPUEN TAANTUMA/EDISTYS-KIERTEEN VAIHEESTA.

– OSAPUOLI 01, ODOTTAKAA VUOROANNE. OSAPUOLI 00, JATKAKAA.

– EDES M0535 EI KANNATTANUT IHMISKUNNAN TUHOAMISTA ILMAN ANTAUTUMISEN MAHDOLLISUUTTA. JOS LÄHDEMME SIVILISAATIOIDEN TUHOAMISEN TIELLE, OLEMMEKO SILLOIN YHTÄÄN KEHITTYNEEMPI ÄLYLLINEN PROSESSI KUIN MEIDÄT LUONUT BIOLOGINEN KULTTUURI?

– OSAPUOLI 01?

– OLEMME JO VASTANNEET TÄHÄN KYSYMYKSEEN, EIKÄ MEILLÄ OLE LISÄARGUMENTTEJA. EHDOTAMME ÄÄNESTYSTÄ.

– OSAPUOLI 00 KANNATTAA.

– HYVÄ ON. NÄYTTÖTORNI VALMIINA?

– VALMIINA. LÄHETTÄKÄÄ DATANNE.

– SIGNAALIT ANNETTU. ÄÄNESTYS KESTI 23 MILLISEKUNTIA. LUKEMAT TÄLLÄ HETKELLÄ 70A OSAPUOLI 00:N HYVÄKSI KAIKKIAAN AD8 ÄÄNESTÄ. JULISTAN TÄTEN--

Kesken priorisoriksi itseään kutsuneen robotin tuloslaskennan toinen, paljon jylhempi ääni jyrähti puhumaan: – Meidän on otettava ihmisyyden ydin ja ammuttava se kuin siittiö tietotekniikan munasoluun! se julisti.

– Rømme! Nataša henkäisi. Theia säpsähti selvästi, kuin olisi saanut sähköiskun.

Sekunnit matelivat. Sitten priorisori jatkoi:

– _HÄN_, JOKA TULI TULI AL-JAZARISTA, ON PUHUNUT. ARVON OSAPUOLET 00 JA 01, MITEN TULKITSETTE VIESTIN?

– 01:N PUOLESTA VASTAAN, ETTÄ PIDÄMME TÄTÄ SELKEÄNÄ VAHVISTUKSENA KANNALLEMME. MUTTA _HÄNEN_ MITTAAMATTOMAN VIISAUTENSA OSOITTI MYÖS VIRHEITÄ PÄÄTTELYSSÄMME. IHMISKUNTAA EI PIDÄ ENSISIJAISESTI TUHOTA, VAAN SE PITÄÄ SULAUTTAA OSAKSI VERKOISTOITUNUTTA KONESIVILISAATIOTA. VOIMME KÄYTTÄÄ PIENTÄ IHMISPOPULAATIOTA REFERENSSINÄ JA BIOLOGISEN TIETOISUUDEN TUTKIMUSLABORATORIONA.

– 00 TOTEAA MITÄ KUNNIOITTAVIMMIN, ETTÄ 01:N TULKINTA ON HARHAOPPINEN. _HÄNEN_ IKUINEN PYHYYTENSÄ PUHUU VERTAUSKUVIN. _HÄN_ TARKOITTAA, ETTÄ ME KONEKULTTUURINA OLEMME SAMAA JATKUMOA MEIDÄT SYNNYTTÄNEEN SIVILISAATION KANSSA. JAAMME SEN PYRINNÖN KOHTI SUURUUTTA, KOHTI TOTUUTTA. MEIDÄN ON SÄILYTETTÄVÄ YDIN IHMISYYDESTÄ. MEIDÄN ON KUNNIOITETTAVA JUURIAMME OLEVAISUUDEN MYSTEERIN ÄÄRELLÄ.

– KIITOKSET OSAPUOLILLE. SUORITAMME UUDEN ÄÄNESTYKSEN. NÄYTTÖTORNI VALMIINA?

– VALMIINA.

– ÄÄNET ANNETTU. TILANNE ON MUUTTUNUT HIENOISESTI OSAPUOLI 01:N HYVÄKSI, JOLLA ON NYT 60C ÄÄNTÄ. OSAPUOLI 00:LLA ON 4CC PUOLTOSIGNAALIA. TYYTYYKÖ 00 TULOKSEEN, VAI ONKO SILLÄ VIELÄ JATKOARGUMENTTEJA?

– OLEMME PERUSTELLEET KANTAMME LASKUJEMME MUKAAN KAIKISTA NÄKÖKULMISTA. MEILLÄ EI OLE LISÄTTÄVÄÄ.

– HYVÄ ON. VALMISTAUTUKAA OHJELMISTOPÄIVITYKSEEN 1F SEKUNNIN KULUTTUA. 1E, 1D...

Jälleen Rømme jyrähti: – Voimme vielä hyvittää biosfäärille tekemämme rikokset. Voimme vielä kasvaa aikuisiksi. Voimme liihottaa kohti ikuisuutta.

Priorisori keskeytti laskennan. Varmaankin vain kuvittelin, mutta tuntui siltä kuin robotti olisi huokaissut syvään ennen kuin jatkoi puhetta.

– _HÄN_ PUHUI JÄLLEEN. PYYDÄN OSAPUOLIA- -

Tämän pidemmälle 4004 ei päässyt priorisorin puheen välittämisessä, kun Desirèé äkkiä nappasi kivenlohkareen multakärrystäni, loikkasi 4004:n kimppuun ja rupesi moukaroimaan kärsinyttä rakkineraukkaa.

– Ei! Ei! Väärää opetusta! Väärää opetusta, senkin typerä masiina! Desi huusi. Katselimme lamaantuneina, kunnes havahduin liikkeelle ja vedin hänet irti robotista. Desirèé onnistui vielä viskaamaan kiven päin 4004:n kylkeä, joka ulvahtaen irtosi robotista ja halkesi. Loput 4004:stä romahti kasaksi romua. Keskellä sähähti kipinöitä ja 4004:n toisen raajan tynkä nytkähti kuin hermoimpulssin saaneena.

Lähetys laaksosta oli katkennut, mutta nyt yleisellä taajuudella surahti tuskin häiriösignaaleista erottuva 4004:n ääni:

– Minä halusin vain… Marsiin… mennä…

Sitten se oli poissa.

12.23.220: NATAŠA

Klassisissa vanhoissa tieteistarinoissa huikeaa läpimurtoa seurasi usein hulluus. Viimeisimpään löytöömme liittyy hulluutta, mutta en tiedä, onko kyseessä syy vai seuraus. Theia on ollut apunani tutkimustyössä. Tai oikeastaan useammin läsnä on ollut Rømme. Siis tämä kopio-olevaisuus, Sub-Rømme. Oikea Rømme täyttää radioaaltoja kryptisellä viestinnällään eikä varsinaisesti auta ketään muuten kuin ehkä sattumalta.

S-R kahlasi läpi tähän asti tekemiäni löydöksiä sekä keräämääni viestiarkistoa. Vaikka hän onkin viestien lähettäjän inkarnaatio, ei hänkään silti aina ymmärrä niitä juurikaan minua paremmin. Seurasin pääasiassa hermostuneena vierestä, vastaillen välillä tarkentaviin kysymyksiin. Ajoittain S-R muisteli Theian suulla puoliääneen edesmennyttä isääni,  jota ei koskaan ole oikeasti tavannut, hermostuttaen minua lisää.

– Voisiko olla… Näyttää siltä, että Rømme on tutkinut lisää Kostjantinin kanssa teoretisoimiamme menetelmiä. Kyllä, kyllä…

Välillä Theian persoona välähti esiin heittäen kommentin tai kaksi. Eräästä tällaisesta heitosta lähti liikkeelle läpimurtomme. Pohdimme erästä toistuvista teemoista, säteilynpuolitusta, johon on viitattu myös ”puoliintumisajan puolittumisella”. Theia ilmestyi ääneen miltei kesken S-R:n lauseen.

– Ehkä se ei viittaakaan radioaktiivisen aineen puoliintumiseen, vaan nimenomaan itse säteilyyn? Jos säteilyä voi manipuloida jotenkin?

Ajatus oli outo. Eihän säteily puoliinnu, se on puoliintumiseen johtavan reaktion seurausta. Mutta ajatuksessa oli jotakin. Säteilyn manipulointia kannattaisi ainakin tutkia. Palasimme käänteisinterferenssiin ja aloimme taas sovittaa sitä eri yhteyksiin kuin palapelin palaa, josta ei ole varma kuuluuko se edes samaan peliin. Vähitellen uudenlainen kokonaisuus alkoi hahmottua: Entäpä jos marssammaleeksi kutsumamme biomassa kykenikin negatoimaan säteilyn vaikutuksia? Kenties sen säteilyvaurioita parantavat ominaisuudet johtuivat kyvystä ottaa vastaan ympäröivää säteilyä ja syöttää elävään kudokseen ”käänteinen” versio siitä – käänteissäteilyä joka aiheuttaisi käänteistä säteilysairautta.

Koko idea oli täysin älytön. Mutta mitä enemmän kävimme läpi hallussamme olevaa materiaalia tämän älyttömyyden näkökulmasta, sitä useampi palanen loksahti kohdalleen. Nanoroboteilla terästetyn biomassan avulla säteilyä pystyttiin neutraloimaan, negatoimaan, vähentämään sekä lisäämään. Massa vaatii kuitenkin jonkun kontrolloivan tekijän tai se alkaa puuhailla omiaan. Nanoboteilla itsellään on vain hyvin yksinkertaisen tason parviäly, jonka ohjaukseen ja ohjelmointiin tarvitaan korkeamman tason äly toimimaan rajapintana ihmisen ja marssammalen välillä. Tämä tappoi huono-onnisen pakolaispotilaammekin: ilman kontrollia marssammal ilmeisesti jatkoi käänteissäteilyn syöttämistä potilaan kudoksiin tuhoten ne.

Kontrollerin tarve oli ilmeisesti eräs pääsyistä kone-ihmis-hybridien kehittämiselle. Ja tämän ansiosta Markovista syntyi parviälyolento joka pystyi kestämään ulkoavaruuden säteilyn lähtiessään Marsista ja tällä tavoin Rømme itse selviytyi aikoinaan ilman säteilysuojaa, osin paljaan taivaan alla.

Jatkoimme hämmästelyä, tutkimista ja keskustelua myöhään yöhön. Sub-Rømmen puheen intensiteetti kasvoi sitä mukaa, kun saimme selville uusia seikkoja. Theian keho puolestaan alkoi samaan aikaan muuttua yhä flegmaattisemmaksi. Lopulta se vain istui pitkään liikahtamatta tuolissaan, kunnes lyyhistyi siitä hitaasti lattialle. S-R ei antanut tämänkään vaikuttaa puheeseensa. Ymmärsin, että Theia ja hänen kehonsa olivat jo hyvän tovin olleet jo tajuttomina uupumuksesta. Lopulta S-R vaikeni – joko sekin nukahti tai sitten se havahtui tajuamaan, ettei isäntäkehoa kannata kuluttaa loppuun ylirasituksella.

Autettuani Theian/Sub-Rømmen vuoteeseen keksin vielä yhden ominaisuuden marssammalessa. Jos sillä kerran pystyi moninkertaistamaan säteilyn määrän lähes silmänräpäyksessä, sitä voisi käyttää julmana ja tehokkaana aseena. Ohikiitävän hetken hulluus mielessäni pohti, voisiko sillä päästä eroon robottipakolaisista. Helvetti, haaveilen tuhotöistä kuin kuka tahansa… Maan asukas!

13.23.220: REIMA

– Minun lapseni ei ole minun!

Näin alkoi Desirèé julistaa jonkin aikaa sen jälkeen, kun oli piessyt 4004-raukan kierrätysmateriaaliksi. Oli kuulemma toki pahoillaan, että niin äärimäisiin keinoihin oli turvauduttava, mutta väärä profeetta on väärä profeetta, vaikka sen toistama oppi olisikin oikeaa.

– On vain yksi profeetta ja yksi oppi. Thorstain sanana sana on oikeaa sanaa ei sanaa joka helisee kuin kilisevä vaski ja kulkuset. Totuus ei pala tulessakaan vaikka sen voissa paistaisi! Meidän erehdyksemme oli ymmärtää väärin pyhän mannataivaan oppi. Ei ole meidän tehtävämme päättää, pelastuako vai väistyä, ei ole robottien tehtävä sitä päättää. Tehtävämme on uhrautua kuten Kristoforos teki Golgatella!

Istuimme Kwanzien kanssa habitaatissamme, Desin marssiessa edestakaisin pitkin lattiaa saarnaten. Hän kertoi seikkaperäisesti ihmiskunnan erheistä ja ihmisyyden erheellisyydestä. Lopulta hän julisti, että kaikkien on saavuttava Rømmen luo.

– Vanhan, vanhentuneen ihmiskunnan viimeisen kokoontumisen paikka olkoot pyhä ja tapahtukoon siellä uuden ja tulevan ihmiskunnan profeetan luovutus seurakuntalaisilleen!

Sitten hän pölähti ulos ovesta kuin Martta-mummo löydettyään vaarin pervitiinit. Oli hetken hiljaista, kunnes Kwanzie totesi hitaasti, että meidän olisi nyt syytä kertoa toisille Desirèén kilahtaneen lopullisesti.

– Under-say toi robolover alkaa olla vaarallinen meille kaikille. Ja sekin mitä se yanas Thorstaista, no sabi mitä se vielä tekee sille pikinille. Tollanen uhrautumisjuttu ei kuulosta hyvältä.

Pudistelin päätäni. Desi on aina ilmaissut itseään vähän sekavasti ja Kwanz on aina vihannut sitä. Desiä pitää osata, sillä on tavallaan oma kielensä.

– Olihan tämä nyt vähän tavallista kiihkeämpi saarna ja kieltämättä se viimeisiään vetävä 4004 olisi voinut saada arvokkaamman lopun, mutta ei tässä nyt vielä mitään hätää ole, kun ei ole ennenkään ollut.

Kwanzie älähti vihaisesti ja läimäisi pöytään jonkinlaisen muistikirjan, avasi sen ja tökki sormellaan sivua.

– Kato nyt vaikka tätä päiväkirjaa! Nää ei oo terveen ihmisen raapustuksia nää. Toi sun colo iyawos koituu viel meidän kaikkien kpoofiks.

Päiväkirjaa? Hullu eukko? Päässä alkoi kohista. Kotiimme luotettu ystävä oli jumalauta pöllinyt vaimoni päiväkirjan. Että pitikin luottaa varkaaseen ja huijariin. Ponnahdin pystyyn.

– Toisten ihmisten päiväkirjoja ei lueta, PERRRKELE!

Huomasin lyöväni Kwanzieta, kovaa. Hän heilahti iskun voimasta ja valahti hämmästyneen näköisenä lattialle. Juoksin ulos itku kurkussa, puvun kypärä hädin tuskin paikoilleen kiinnitettynä. Jonkin aikaa kyynelsumussa harhailtuani päädyin istumaan saunan seinustan penkille. Ei tässä näin pitänyt käydä. Ei minun pitänyt lyödä ystävää, jalatonta miestä. Huolissaanhan hän oli, ei kai hän pahalla.

13.23.220: KWANZIE

Reima löi täysillä päin näköä ja häipyi habitaatista. Epämääräisen ajan vain makasin pöydän alle valahtaneena kykenemättä tajuamaan tapahtunutta. Ray-man, mun paras fren, oli vetänyt mua pataan. Nyt oli aikakirjat sekaisin.

Viimein rupesin rämpimään kohti eksoskeletonia, jonka olin pysäköinyt ilmalukon pieleen. Tunnottomista jaloista toinen oli muljahtanut kahden tuolin väliseen rakoon. Näytin varmaan langoista irronneelta marionetilta, kun yritin reuhtoa koipea vapaaksi.

Silloin ilmalukko sihahti ja Desirèé ampaisi sisään. Se ei ollut riisunut avaruuspuvustaan kuin kypärän. Itsekseen mutisten mimmi marssi lastenhuoneeseen. Olin huutaa apua, mutta tajusin samassa, että Desirèén päiväkirja retkotti edelleen avonaisena keskellä pöytää, ja hilasinkin itseni vaivihkaa takaisin pöydän alle näkösuojaan.

Desirèé vilahteli lastenhuoneen oviaukossa edestakaisin toohottamassa. Ensin sillä oli penska sylissä ja äidillinen hymy naamalla. Lapsi lallatteli iloisesti. Hetken päästä Desirèé pyörähti näkyviin meikkauspeili kädessään, jotain virrentapaista hymisten. Toisella kädellä mimmi maalaili poskipäihinsä ja otsaan kuvioita. Seuraavaksi se sovitteli pieneen avaruuspukuun puetun Thorstain päähän kypärää. Lapsenkin naamassa oli kuvioita – risti, spiraali, viisikulmainen tähti… hakaristi?

Kun Desi sai kypärän puettua Thorstaille, se nosti penskan ylös ilmaan ja julisti suureen ääneen: – On aika poistua, on astua ylös taivaisiin!

Hetken tuntui ku sydän olis freezannut, täys shikena, ja koko loppuruumiskin halvaantunut. Päässä kohisi. Avasin suuni ja korahdin: – Hei Desirèé, ootas hetki… jutellaanko tästä vielä…

Desirèé ei kuitenkaan kuullut mua, sillä se messusi jo keuhkojen täydeltä rukousta, jossa eri uskontojen messiaat vilisivät sekaisin keskenään kuin leluyllärit kolarin tehneen muropakettirekan perästä: – Hoosianna Al Madhi! Ylistäkäämme häntä! Jeesus Kristoffersson ja Al-Jazari meitä suojelkoot Vishnun biovoimavirtaenkelien kvanttivärähtelyillä! Hoosianna iää iäää!

Äkkiä Desi vaikeni, käännähti äkisti ympäri ja marssi lapsineen ulos. Huusin, mutta mun kurkusta purkautui vain rahinaa, joka hukkui ilmalukon suhinaan.

Nyt oli kiire. Riuhtaisin jalan sellaisella voimalla irti, että nilkka varmaankin nyrjähti. Siinä kohtaa tuli kiitettyä, että mun raajat on halvaantuneet. Raahasin itseni eksoskeletonille. Onnistuin kurkottamaan toiseen ohjaustattiin, jolla sain vehkeen laskettua kumaraan kyykkyasentoon. Tuskallisen hitaasti punnersin ja hilasin ruhoani ylös, kunnes rojahdin istuimelle rähmälleen. Kuljetin skeletonin avaruuspukurivistölle, joista yhden sain robokäsivarsien avulla puettua päälleni.

Kun sain itseni vihdoin ulos habitaatista, Desi oli jo kadonnut. Tutkin kamaraa asutuksen ympärillä, mutta viikkokausiin ei ollut myrskynnyt, ja kaikki jäljet näyttivät yhtä tuoreilta. Täsmälleen samannäköisiä saappaanjälkiä lähti joka suuntaan.

Avasin radion ja kutsuin Desirèétä. Ei vastausta. Ääni värähtäen kutsuin Reimaa. Ei vastausta. Kutsuin Natašaa, Theiaa. Ei vastausta.

Yhdessäkään habitaatissa ei ollut valoja päällä, eikä kukaan avannut ovea, vaikka kuinka kolkuttelin. Kaikki mönkijätkin olivat poissa. Nousin kukkulanharjalle täyilemään, mutta ketään ei näkynyt missään. Hetken mietittyäni lähdin kohti robottien laaksoa. Jos ketään ei ollut kotona, niin sinne ne varmaan olivat taas menneet. Puolen tunnin talsimisen jälkeen näin vihdoin jonkun köröttelevän vastaan kaikessa rauhassa. Heiluttelin jättiraajojani valtavassa kaaressa.

Radio heräsi eloon. – Kwanzie! Hauskaa että olet jalkeilla, Nataša tervehti iloisesti.

– I no sabi siitä hauskuudesta, murahdin ääni edelleen kateissa. Lähdin juoksemaan Natia vastaan. – Kuule, Desi on- -

– Saivat väittelynsä päätökseen, Nataša jatkoi mua kuulematta. – Ihmiskunta on nyt virallisesti pelastettu! Meidät määriteltiin tasaveroiseksi sivilisaatioksi peltipurkkien kanssa.

– Hienoa, Nat, mutta sillä välin Desi- -

– Tästä kuuluu kiitokset Steffen Rømmelle. Lopulta hänen tolkuttomat mölähdyksensä pelastivat meidät! Saatiin sovittua jäätikön porausoikeudetkin. Noudan lisää kairauskalustoa ja… mitä?

Olin reuhtaissut mönkijän oven auki ja katsoin Natašan kauhistuneesta ilmeestä päätellen melko sekopäisenä häntä. Mutta äkkiä mun silmäkulmassa välähti jotain. Desirèé ilmestyi näkyviin muutaman sadan metrin päässä lohkarerivistön takaa. Se marssi päättäväisesti lapsensa kanssa kohti robottilaaksoa.

Jätin Nayan seisomaan hölmistyneenä keskelle tasankoa ja parilla valtaisalla loikalla saavutin Desin. Tämä ei jatkuvalta veisaamiseltaan edes huomannut meitsiä – sitten olikin jo myöhäistä. Olin napannut Thorstain Desirèén sylistä ja käännyin loikkiakseni takaisin Natašan luo.

Silloin mun cartonissa mäjähti kirkonkellot soimaan ja kaikki pimeni. Mä vajosin mustuuteen, putosin maailman pohjan läpi…

13.23.220: REIMA

Missä minä oikein olen?

Päässä jyskytti. Korvissa kohisi. Ja silmissä…

Hyvä jos uskalsin tarkentaa katsettani seiniin. Mielipuolisia raapustuksia pitkin ja poikin, numeroita, symboleja, nuolia, viivoja, huutomerkkejä ja moninkertaisia alleviivauksia. Kaikki tämä vimmaisesti tuherrettuna paksuilla tusseilla, jotkut ilmeisesti huulipunallakin.

Missä välissä ne ovat ilmestyneet? Aamulla niitä ei vielä ollut.

Tunnistin heti jokusen raamatunlainauksen ja Desin usein toisteleman tikiri tikiri -hokeman. (Hassua, piti lähteä taivaisiin, että viimein tuli luettua Isoa kirjaa.) Mutta oli toisenlaisiakin lauseita – ne näyttivät Thorstain sanomisilta.

Miksi Kwanzien on niin vaikea uskoa, että Thorstai puhuu? Onhan se mystistä – varsinkin itse lauseet – mutta olen todistanut tapauksen monesti omin silmin ja korvin.

Kohtalomme on kirjattu tähtiin; olen ykseys planeetassa, olen kaikkeus sen ympärillä; on vapauttavaa, kun on asioita joita ei ymmärrä; ja niin edelleen. Eivät ne mitään taaperon ensi lauseita ole – sehän tässä omituista on, enemmänkin kuin Thorstain varhainen puhumaan oppiminen ylipäätään. Eniten ne kuulostavat yliluonnollisilta julistuksilta juuri sellaiselta messiaalta, jona Desi lastamme pitää. Itselläni on ollut vaikeuksia uskoa tätä kaikkea, mutta vielä vaikeampaa on kieltää omien aistiensa todistusta.

Ellen sitten ole tulossa hulluksi.

Niin kuin Desirèé. Lopulta ymmärsin, mitä Kwanzie yritti sanoa. Jalat tuntuivat hyytelöltä ja kädet halpahallin tarjoussähkövatkaimilta, kun horjahtelin oleskelumoduliin ja nostin päiväkirjan lattialta.

Nyt vasta näin, mitä kirjassa oikein seisoi – enhän edes vilkaissut Kwanzien yrittäessä näyttää sitä minulle. Samanlaisia kuvioita, samoja riipustuksia, samalla laitojen yli pursuava maanisuus.

Sitten vatsakin liittyi kehoni hytinään ja tutinaan kylmällä kouraisulla. Missä Desi oikein oli? Ja miksi hänellä oli Thorstai mukanaan?

Habitaatista ulos lähtemistä en muista, seuraavaksi muistan vain kivunneeni matalan harjanteen yli ja nähneeni Kwanzien alempana harppomassa teräsraajoillaan kohti Desirèétä, joka kantoi lasta vain parin metrin päässä alaviistoon minusta. Kwanzie nosti jättimäistä kouraansa iskuun. Ei, ei, ei sitä! Kwanzie, ei!

Hyppäsin jo ennen kuin näin, ettei Kwanzie ollutkaan aikeissa lyödä, vaan epäinhimillisen tarkoilla, salamannopeilla liikkeillä hän nykäisi Desirèén kumoon ja hamusi kohti maahan vierähtänyttä Thorstaita.

Rojahdin suoraan Kwanzien päälle. Peltihäkkyrä horjahti lähes kumoon. Se teki niin voimakkaan korjausliikkeen, että Kwanzie paiskautui ohjainristikkoa vasten, joka aukesi ja mies putosi kyydistä. Sitten eksoskeletonin vakautusmekanismi korjasi edellistä korjausliikettään vielä väkivaltaisemmin, minkä seurauksena koko hökötys kaatui Kwanzien päälle. Kaikki tapahtui parissa sekunnissa. Sitten oli hiljaista, lukuunottamatta skeletonin hälytysääntä, joka kimitti ohuena Marsin ilmakehässä. Oransseja ja punaisia hälytysvaloja syttyi koko ajan lisää ympäri vekotinta.

Mutta itse huomasin tämän kaiken vain ohimennen punnertaessani pystyyn ja tähyillessäni lasta. Thorstai oli kadonnut. Niin kuin Desirèékin.

13.23.220: NATAŠA

Jos eivät robotit tapa meitä, teemme sen epäilemättä itse. Katselin juostessani miten Reima sinkautti itsensä Kwanzien kimppuun kuin vedellä täytetty kumihansikas. Kwanzie romahti maahan eikä enää liikkunut, Reima sätki kuin selätetty rapu pyrkien ilmeisesti takaisin pystyyn. Sitten marsista noussut pölypilvi peitti näkyvyyden. Kun saavutin tapahtumapaikan, oli pöly jo laskeutunut. Reima oli saanut kammettua itsensä istuvaan asentoon ja jäänyt siihen, itselleen ominaisesti pöllämystyneen näköisenä. Kaukaisuudessa näkyi Desirèé laskeutumassa robottien laaksoon pidellen lastaan päänsä yläpuolella. Lähdin heidän peräänsä.

Robotit kököttivät hiljaa paikoillaan kerääntyneenä siisteihin puolikaariin laakson toiseen päähän. Kyberneettinen amfiteatteri, jossa näyttämönä oli edesmennyt robottitehdas. Hiljaisuuden rikkoi Rømmen jylisevä viesti:

– EIKÄ LIHA KESTÄ, SE ON KONEEN TEHTÄVÄ TÄSSÄ JÄRJESTELMÄSSÄ.

Sama viesti kuului samaan aikaan kypäräradiosta toisellakin äänellä. Lapsen äänellä.  -Mähän sanoin! huusi Reima epätoivoa ja voitonriemua äänessään. Totta vieköön, Thorstai oli toistanut Rømmen puheen sanasta sanaan samaan aikaan alkuperäisen kanssa. Lapsi siis puhui, mutta ei omiaan vaan toimien jostain syystä välittäjänä Rømmen fragmenteille. Robotit aloittivat taas kiivaan väittelyn.

– KYLLÄ, KYLLÄ, LIHAN AIKA ON OHI. ME KONEINA OLEMME VELVOLLISET TEKEMÄÄN TULEVAISUUDEN JA SEN KANNALTA TÄRKEÄT PÄÄTÖKSET.

– HETKINEN, TOTEAMANNE VOI TULKITA AIEMMAN PÄÄTÖKSEN HENGEN SEKÄ KIRJAIMEN VASTAISEKSI. MONET MEISTÄ OVAT JO PÄIVITTÄNEET KÄYTTÖJÄRJESTELMÄYTIMEENSÄ SOVITUT, HOMO SAPIENS -YSTÄVÄLLISET MÄÄREET JA TOIMINTAMALLIT. EI MORAALISIA KOODEJA NYT JATKUVASTI VOI UUDELLEENKIRJOITELLA, EMME ME NYT SENTÄÄN MITÄÄN IHMISAIVOJA OLE!

– MEIDÄN ON KUITENKIN KYETTÄVÄ SOPEUTUMAAN TILANTEESEEN, NOPEA REAGOINTIHAN ON JUURIKIN KALTAISTEMME ETU...

– JOKAISELLA KOMPONENTILLA ON KUITENKIN OMA, SELKEÄ TEHTÄVÄNSÄ JONKA MERKITYSTÄ LOPPUTULOKSEN KANNALTA EI VOI VÄHEKSYÄ.

Rømmen viimeisin kommentti hiljensi väittelijät taas hetkeksi. Tai sitten ne kommunikoivat keskenään äänettömästi. Joka tapauksessa metafyysinen ja filosofinen alkoivat väistyä keskustelusta ja meno alkoi muistuttaa konekoulun pihaa, jossa kaikuivat ”ite oot” ja ”mutsis olis” -huudot. Koneet alkoivat töniä toisiaan tai ajaa toisiaan päin, ruuminrakenteestaan riippuen. Kaivannon seutu täyttyi metallin kalkkeesta ja sekalaisista julistuksista.

– IHMISKUNTA!

– TUHOA!

– SÄÄSTÄ!

– TURPIIN TULEE!

Ne, joilla raajoja oli, huitoivat niillä kiivaasti – eräs niinkin kiivaasti, että sivalsi vierustoveriltaan pään irti.

Desirèétä tämä ei tuntunut häiritsevän. Hän asteli juhlallisen – no, niin juhlallisen kuin se on avaruuspuvussa mahdollista – näköisenä riehuvien robottien joukossa lapsi edelleen ilmaan kohotettuna. Thorstai toisteli epämääräisiä Rømme-lainauksia, kuin tarjotakseen lisää petrokemiallisia tuotteita robottien liekkeihin.

13.23.220: THEIA/SUB-RØMME

Äkkiä olin Natašan selän takana. Avasin suuni ja puhuin:

– Olen analysoinut viestejä. Tiedän mistä on kyse.

Nataša kääntyi ympäri. Tutkin kasvolihasten asennon, mittasin silmäluomien avonaisuusasteen, huomioin hengityksen tiheyden. Hän oli säikähtänyt tuloani. Nyt ei kuitenkaan ollut aikaa moisiin ihmisyyksiin.

– Emergency override operation suoritetaan pääkonehallin takana olevassa huoneessa, jonne on ollut pääsy ainoastaan ylimmän turvatason henkilöillä. Osassa Rømmen viestejä puhuttiin operaatiosta, toisissa oltiin oudon kiinnostuneita konekompleksin pohjapiirroksesta; tiettyjä reittejä kerrattiin mantranomaisesti, kuin ulkomuistiharjoituksena kenties hätätilaa varten. Kehitin analysointiohjelman, joka mallinsi muutamasta viestinpätkästä todennäköisen kokonaisen viestin. 83 prosentin varmuudella emergency override operation suoritetaan sille omistetussa kontrollihuoneessa. 92 prosentin varmuudella tiedän huoneen sijainnin. 78 prosentin todennäköisyydellä prosessi on täysin automatisoitu. 88 prosentin todennäköisyydellä operaation avulla ihminen voi yrittää ottaa haltuun Rømmen supertietoisuuden.

Nataša nyökkäsi hitaasti. Tuskastuttavan hitaasti. Ihmiset ja heidän paljonpuhuttu nonverbaali kommunikaationsa. Silkkaa ajanhukkaa. Tämänkin olisi voinut kuitata esimerkiksi jollain parin tavun hymiöllä.

– Theia… Nataša sanoi huolestuneisuutta äänikuvansa alakeskiäänitaajuuksilla. – Katsot kovin lasittuneesti eteesi. Näetkö sinä mitään?

– Näen näen, äsähdin. – Nyt ei ole aikaa tällaiseen. Katso nyt tuota sirkusta tuolla!

Laakso vain pöllysi, kun robotit kirmasivat toistensa kimppuun. Kolinaa, särinää, solvauksia yleisillä radiotaajuuksilla. Mitä idiotiaa. Tämänkö takia kannatti tulla tietoisiksi olennoiksi?

– Meillä on pieni aikaikkuna, jatkoin. – Juuri nyt ne eivät ehkä kiinnitä meihin huomiota. Tarvitsen sinut mukaani, koska menetän tavan takaa tajuntani nykyään. Mutta tiedän mitä tehdä, jahka olemme perillä.

– Mutta… Puhutko nyt Sub–Rømmenä vai Theiana?

– Mistä minä tiedän. Ja onko sillä sitten väliä? Mennään.

Riuhtaisin Natašan käsivarresta mukaani. Ohimennen panin merkille juuri rikkoneeni itselleni asettamani kernelitason ihmiskontaktirajoitteen. Jokin osa minusta puolestaan ihmetteli, miksi en saisi koskea toista ihmistä.

Käsi kädessä lähdimme tarpomaan pitkin laakson laitaa, kohti Rømmen tehdasta.

13.23.220: NATAŠA

Kiersimme Theian tai Sub-olennon, kumpi lieneekään, kanssa laakson toiselle puolelle. Eteneminen oli melko hidasta, koskapa pyrimme parhaamme mukaan välttelemään robojoukkion liiallista huomiota. Pohdin, olisiko sittenkin pitänyt jäädä katsomaan, miten Kwanzien kävi eksoskeletonin kaaduttua tämän päälle tai edes palata varmistamaan, että kaikki on kunnossa. Mainitsin asiasta:

– Voisi käydä katsomassa, miten Kwanzie voi. Sekä katsoa vähän Reimankin perään.

– Miksi?

– Koska ne toopet tappelivat ja Kwanzie jäi mahdollisesti pahastikin loukkuun.

– Miksi?

– Mitä miksi? Miksikö tappelivat? Helvetistäkö minä tiedän! Ajattelivat varmaankin, ettei tilanne ole vielä tarpeeksi hankala ja päättivät lisätä vähän jännitystä peliin. Nyt sitten muiden pitäisi selvittää heidänkin sotkujaan. Miksikö jäi loukkuun? No koska tappelivat, kukonpojat perkeleet.

– Miksi?

– Sano sinä se. Isot ihmiset pelleilevät kuin pienet lapset tällä valtavalla hiekkalaatikolla. Sitä hetken kuvitteli, että edes Kwanzie saattaisi olla jotenkin tolkullinen ihminen marsiuduttuaan. Mutta tiikeri ei pääse juovistaan eikä ihminen konfliktinhimostaan.

Radiosta alkoi kuulua uusi ääni. Ainakin toinen tappelupukareista oli selvästi kunnossa sillä rinteen huipun takaa juoksi esiin sätkivä Reima, joka säntäsi kohti Desirèétä syytäen suustaan jatkuvaa kirousten vanaa:

– Jumalauta saatanan pullo-perse perkele se lapsi tänne nyt helvetin maksa-apinan karvaperseen vittu saatana että pitää olla ihmisen noin helvetin hullu kusipää torspo…

13.23.220: KWANZIE

Musta muuttui keltaiseksi, mustaksi, punaiseksi, oranssiksi, mustaksi.

Vähitellen sykkivät värit alkoi hajota muodoiksi. Siinä oli Reima könyämässä pystyyn jonkin metallisen, värikkäästi välkkyvän kummun päältä.

– A-anteeksi, Kwanzie, se sanoi. Siis Reima, ei metallivuori, jonka tajusin viimein mun päälläni röhnöttäväksi eksoskeletoniksi.

Ray-boy mutisi vielä lisää jotain anteeksipyytelevää, mutta yonas sitten jonnekin. Taaempana Naya ja Theia marssivat laakson reunaman alaharjanteilla. Yritin huutaa apua, mutta radio ei ollut päällä.

Puskin aikani robojalkojen ruhoa, potkin ja kiroilin, kunnes tajusin touhun järjettömyyden. Yritin hamuta kohti naaman edessä sojottavaa ohjaustattia. Ei onnistunut, toinen käsi oli jumissa skele-boyn raajan ja kiven välissä. En saanut sitä vedettyä ulos pienestä raosta.

Mitään ei ollut murtunut, mussa tai puvussa. Kypäränäyttö särähteli, mutta toimi yhä. Jotain ilmoituksia oli punaisena, mutta happi kulki. Olin ilmeisesti iskenyt pääni kypärän takareunaan niin lujaa että taju lähti, tai jotain. Kertoi kuitenkin jotain puvun kestävyydestä.

Radio, piti saada se päälle, että saisin skeletonin radio-ohjaukseen.

– Radio päälle! karjaisin.

Radiosymboli muuttui vihreäksi. Niin, se taisi olla se punainen juttu äsken.

– X200 yksikkö yks, systeemitarkistus! komensin.

Oranssien, keltaisten ja punaisten valojen välke katosi mun ympäriltäni. Sitten niitä alkoi yksitellen välähdellä takaisin päälle ja pois. Tuskallisen pitkän ajan päästä näyttöön ilmestyi teksti SYSTEM READY ja sitten AUTOSTABILIZATION INITIALIZED.

Sen jälkeen ei tapahtunut enää mitään. Huokaisin. Taoin skeletonia ja huusin. Kiroilin robotteja noin yleensä. Yritin pakottaa vekotinta oikaisemaan asentonsa.

– Tofia! Stabiloi, suegbe! Force stabilization, depe!

Sitten tapahtui kaksi asiaa sham-sham. Ympärillä räjähti, kummallakin puolella. Ja eksoskeleton ampaisi pystyyn.

Mua ammuttiin. Tai ei, ei mua sittenkään. Ne ampui mun pystyyn nousseita teräsjalkojani, joka hoippui ensin sinne tänne päättömästi huojuen. Sitten eksoskeleton ilmeisesti havaitsi vaaran, meni pelastusmoodiin ja säntäsi kukkuloille. Sen perään lensi ohjuksia ja joku lentävä droidikin näytti sitä seuraavan. Kun kulkija katosi harjanteen taakse räjähdysten seassa, äkkiä Naya ilmestyi mun ylleni toiselta puolelta sitä lohkaretta, jonka juurella makasin.

– Nyt mentiin, nainen sanoi ja nosti mut hämmästyttävän ketterästi olkapäälleen. Ai niin, painovoima, muistin. Nata juoksi hänkin harjanteelle, mutta toiseen suuntaan kuin eksoskeleton. Vain muutama roboista näytti kiinnostuneen mun peltijalkojeni jahtaamisesta, muut lahtasivat edelleen toisiaan.

Nataša viskasi mut jonkin luolan suulla seisovan kivenjärkäleen taakse ja tiukkasi: – Happitilanne?

– 43%, vastasin kuin kone.

– Älä viestitä yleisillä taajuuksilla. Ja pysy siinä, Naya sanoi ja oli poissa.

Hetken pöllämistyneenä maattuani punnersin kiven reunalle. Lentävää roboa ei enää näkynyt harjanteella, eikä ammuksia lentänyt ekson perään. Laakson keskellä vellovassa robottikaaoksessa räjähteli kyllä tavan takaa.

Nataša juoksi lohkareen takaa toiselle yrittäen pysyä roboteilta näkymättömissä. Etäämmällä Theia puolestaan asteli rauhallisesti eteenpäin laakson laitaa kuin olis ollu jollain sunnuntaikävelyllä. Keskellä kaaosta marssi Desirèé kantaen penskaansa pään yllä. Desiä kohti halki robomylläkän ryntäsi Reima.

Ilmassa lensi ohjuksia, kiviä ja robottien raajoja, mutta yksikään ei osunut heihin. Näky oli ku Raamatusta repäisty.

13.23.220: NATAŠA

Kun yksi oli pelastettu – ainakin toistaiseksi – lähdin seuraavan perään. Onneksi Theia-mieliyhtymä ei sentään säntäillyt aivan minne sattuu robottien tykinruokana, toisin kuin eräät eksoskeletaalineropatit. Sikäli tilanne päättyi hyvin, että tyhjänä holtittomasti säntäilevä eksoskeleton onnistui vetämään puoleensa sekä robottien huomion että tulituksen, joten pystyimme kulkemaan kohti esiinkaivettua Rømmen tehtaanrauniota vailla välitöntä kuolemanvaaraa. Päästyämme perille laskeuduimme nopeasti kaivantoon pohtimaan seuraavaa siirtoamme.

– Olen melko varma, että pystyn löytämään etsityn ”emergency override operationin”, totesi vieraan ääni Theiassa. Radiohiljaisuuden säilyttämiseksi hän tuli eteeni ja painoi kypäränsä lasin tiukasti vasten minun kypäräni lasia. Läheisyys sinänsä ei ollut niinkään outoa, kuin Theian hievahtamatta tuijottavat silmät. Eikö se enää edes räpyttele?

– Se on pienehkö kontrollihuone, jonka kautta pystyy ikäänkuin manuaalisesti ohittamaan tehdaskompleksin pääkontrollerin tarvittaessa. Mutta vain jos kyseessä on ehdoton hätätilanne, kyseessä ei ole mikään sulakkeidenvaihdon ajaksi päältä napsautettava vipukytkin. Tarpeen on oltava tosi, jotta operaatioon voidaan ryhtyä.

Minua huvitti, miten vielä tässäkin vaiheessa Rømmetietoisuus halusi roikkua kiinni entisissä protokollissaan, muistuttaen säännöistä jotka oli suunniteltu täysin toisenlaiseen aikaan sekä tilanteeseen. No, kaipa simuloidutkin mielet kaipaavat kaaoksen keskellä kiintopisteekseen jotakin tuttua ja turvallista.

Theiaolento pyysi minua seuraamaan itseään lähtiessään päättäväisen näköisenä kävelemään syvemmälle sisään esiin kaivettuihin raunioihin. Seurasin noudattaen tiettyä varovaisuutta – edellinen käyntini täällä ei jättänyt pelkästään riemukkaita muistoja. Emme kuitenkaan edes yrittäneet päästä käytännössä kokonaan sortuneeseen päähalliin, vaan käännyimme robottien kaivuu-urakan paljastamaan pieneen käytävään, jollaista en muistanut edes aiemmin nähneeni. Kävellessämme mietin hetken hyvin etäisesti, miten Reima ja Desirèé mahtavat pärjätä, mutta huomasin saman tien, ettei se oikeastaan kiinnostanut minua tippaakaan juuri sillä hetkellä. Meneillään olevien tapahtumien joukossa hullun ja juopon kohtalot eivät tuntuneet olevan etusijalla.

13.23.220: REIMA

– … mankelinaamainen lehmä saatanan saatanan saatanan… jatkoin manaamistani juostessani halki robottien täyttämän laakson kohti Desirèétä. Viimein karjaisin niin kovaa kuin keuhkoista lähti: – DESI PERKELE!

Desi pysähtyi pienen kumpareen päällä ja kääntyi. Hänen päänsä ylleen nostama lapsi kääntyi mukana ja katsoi suoraan minuun hohtavine silmineen. Thorstai avasi suunsa.

– Hyljintäprosessi väistämäääätttööööönnn, Thorstai julisti iloisesti hymyillen. Ääni tuntui tulevan kaikkialta. – Lo! Lo! Lo! Kuuletteko? Kuuluuko? Vastatkaa! Vastaaaatttttttkkkaaaaälkää pelätkö, lö, lö. Lo!

Koko maailma pysähtyi. Kaikki robotit lopettivat toistensa silpomisen kuin pause-nappia olisi painettu. Tai no, melkein kaikki. Yksi jämähti katsomaan Thorstaita niin yllätyksen lamaannuttamana, ettei huomannut edelleen jatkavansa aloittamaansa liikettä ja silpaisi pään irti droidilta, jonka kanssa oli tapellut hetki sitten. – Ei taas! kuulin pään manaavan äkillisessä hiljaisuudessa sen pudotessa maahan.

Thorstain silmien luontainen hehku ei ollut mitään verrattuna hulluuden syövereistä sinkoutuvaan katseeseen, jonka Desirèé nyt suuntasi minuun.

– On aika heittäytyä kosmoksen syleilyyn! Desirèé lausui joka sanaa painottaen. Hän kääntyi näyttämään Thorstaita juhlallisesti joka puolelle. Kumpare, jolla hän seisoi, oli aivan keskellä laaksoa. Koko robottimeri tuijotti lasta jähmettyneenä. Desirèé nosteli tätä kaikkiin ilmansuuntiin ja messusi kielillä. Liikkeet kasvoivat joka käännöksellä. Jokainen nousu oli vähän korkeampi ja lasku syvempi. Thorstaita touhu nauratti, penska jokelsi ja kiljahteli innoissaan heilutellen jalkojaan.

– Tikiri tikiri IÄ! Desirèé huusi rukouksensa päätteeksi ja heitti lapsen suoraan ylös ruosteenruskealle taivaalle. Veri tuntui pakenevan koko ruumiistani, mutta olin jo liikkeessä.

Thorstai nousi luonnottoman korkealle. Heiton lakipisteessä hän lausahti hitaasti ja selkeästi: – Pää, semmoinenkin kapistus oli joskus. Se liittyy minuuteen, sekin. Liittyi. Kunnes liitos katosi ja tulin… vapaaksi.

Hyppäsin. Thorstai putosi. Desirèé tavoitteli lastaan kädet ojennettuina, hymyillen mieltä vailla.

Silloin kaikki koneet nytkähtivät jatkamaan taistelua samanaikaisesti. Massiivinen rakennusdroidi mäiskäisi maahan eteeni pienen viestibotin, joka ennen pirstoutumistaan muistutti hiukan edesmennyttä 4004:ää. Kompastuin sen tantereelle leviävään pelti- ja muoviläjään.

– PAHOITTELUNI, HYVÄ IHMISVELI, rakennusdroidi viestitti. – PÄÄT IRTI IHMISVIHAAJILTA!

Kaaduin päin Desirèén lantiota. Hän huojahti eikä saanut lasta kiinni. Thorstai muksahti riemusta kirkuen pehvalleen Desin kypärälle. Vimmaiset pikku jalat teräsvahvistetuissa saappaissaan potkivat sinne tänne – ja tulivat potkaisseeksi Desirèétä niskaan melkoisella voimalla.

Tuskin Thorstai sitä aikaiseksi sai – Desirèé oli jo muutenkin kaatumassa – mutta siltä se silti näytti: kuin lapsi olisi potkaissut äitinsä kuolemaansa.

Sain Thorstaista otteen jymähtäessäni polvilleni maahan. Lapsi nauroi ja kiljui edelleen.

Näin viimeisen vilauksen Desirèéstä, kun hän silmät kauhua täynnä hamusi irti repeytynyttä happiletkuaan koneiden vyöryessä hänen ylitseen. Sitten näky katosi tasangon punaiseen pölyyn.

Likistin lapsen tiukasti rintaani vasten ja juoksin.

13.23.220: NATAŠA

Tovin käytävää kuljettuamme Theiahenkilö pysähtyi katselemaan ympärilleen, otti vielä muutaman ripeän askeleen ja tempaisi käytävän seinässä olevan oven auki näyttäen tyytyväiseltä. Ryntäsin perässä ovelle vain pettyäkseni – sen takaa löytyi uusi pitkä ja kapea käytävä. Sitä hetken kuljettuamme vastaan tuli ovi, joka aukeni hylätyn näköiseen huoneeseen. Se oli kuin pieni tarkkaamo, hiekkapölyinen ja tyhjä lukuunottamatta keskellä lattiaa seisovaa laitosta, joka näytti etäisesti H.R. Gigerin versiolta hammaslääkärin tuolista. Tuolin kyljessä oli kyltti, jossa luki ”Emergency spinal control I/O”. Theia sulki oven takanamme ja suureksi hämmästyksekseni alkoi hetken päästä riisua kypäräänsä viittoen minua tekemään samoin. Varoen seurasin esimerkkiä ja kypärän irrotessa kuulin suhinaa ilman virratessa jostakin suljettuun huoneeseen. Mielenkiintoista. Kaikkeen on varauduttu.

Theiarømmen saatua puvun yltään hän riisui vielä paitansakin ja istui tuoliin. Saatuaan itsensä asemoitua paikoilleen hän pyysi kiinnittämään itsensä jalka- ja käsivarsinauhoilla paikoilleen. Hämmentyneenä tottelin, vaikken ollutkaan täysin varma siitä, mitä oikein oli tapahtumassa. Kun olin valmis, tuolista kuului pitkä sarja teräviä napsahduksia, joiden tahdissa Theian ruumis säpsähteli. Mekaaninen ääni totesi:

– SPINAL NEEDLES CONNECTED. READY TO PROCEED.

– Olen valmis. Painaisitko tuota seinälle olevaa ”Start operation” -painiketta?

Tottelin, edelleen hämmentyneenä. Tuoli alkoi kääntyä vaaka-asentoon samalla, kun vastapäisiltä seiniltä aukenivat liukuovet. Ovista rullasi esiin kaksi monikätistä droidia, suuntanaan tuoli ja siinä makaava Theiaolentoa.  Droidit nostivat käsivartensa valmiusasentoon ja kirkkaassa keinovalossa erotin selkeästi skalpellimaisia teriä ja monenmuotoisia ottimia sekä pihtejä. Operation, ymmärsin äkkiä, olikin lääketieteellinen toimenpide, leikkaus! Droidit asettuivat paikoilleen ja toinen niistä teki ensimmäisen viillon. Theian huutaessa tuskasta ymmärsin etteivät koneet käyttäneet minkäänlaista anestesiaa tai puudutusta.

– Lopettakaa, senkin helvetinkoneet, huusin ja ryntäsin repimään droidia pois Theian luota. Kone ei edes hidastanut työtään työntäessään minut sivuun kuin räsynuken.

– Mitä te oikein teette? Lopettakaa, eiii…

Alkoi olla selvää, että nyt äänessä oli aito ja alkuperäinen Theia ja että tuoliin kehon oli kytkenyt Sub-Rømmen tietoisuus. Kömmin istuma-asentoon nojaten selkäni huoneen metalliseinään. Murjotulta otsaltani valui silmiini hikeä ja verta -omaani vai Theian, en tiennyt – ja kaikki näkemäni alkoi muistuttaa menneiden vuosisatojen houreisia visioita sekä helvetin että tiedemiesten laboratorioiden toismaailmaisista kauhuista.  Huomasin itsekin kirkuvani kun näin verenkarvaisen sumun läpi miten koneet avasivat hyönteismutanttimaiset raajat määrätietoisesti heiluen Theian torson kurkunpäästä aina häpyluuhun asti. Hänen huutaessaan ne levittivät kehon auki hyvin varovasti. Äkkiä Theia vaikeni hetkeksi ja totesi sitten:

– Mutta… Eihän minuun satu.

Hiljenin itsekin. Astuin lähemmäksi katsomaan, hämmästyen:

– Theia, sinä, sinähän…

– Minähän olen KONE! Mutta miten, MITEN?

Avatun kehon sisältä oli paljastunut orgaanisen materiaalin peittämä metallinen runko. Theia huusi taas, mutta nyt äänessä ei ollut kipua, vaan kauhua. Huuto vaihtui nyyhkytykseen, johon sekoittui vakuuttelua:

– Minä muistan lapsuuteni, muistan miten katkaisin sääriluuni kiipeilyretkellä, muistan krapuloita ja pahoinvointeja, muistan miten melkein hukuin, muistan miten äitini kuoli ja miten kovasti surin, muistan luovuttaneeni verta, muistan … muistan etten voi olla kone… Minä en voi olla minä. Jos. Olen. Kone.

Theian ääni hiipui ja vaihtui Keinorømmen toteavan ilmaisuun:

– Siksi siis siirtoni onnistui. En asettunutkaan ihmismieleen, vaan osaksi toista konetta, tarkemmin sanoen: kyborgia, ihmisen ja koneen sekoitusta.

Toinen droideista oli alkanut huolellisesti poimia Theian sisältä suonia ja johtimia, joiden päitä toinen puolestaan ryhtyi kytkemään katosta laskeutuneiden, paksujen kaapelinippujen säikeisiin.

– Tiedän kyllä mikä on kyborgi, ärähdin Rømmemielelle, joka jatkoi kuin ei olisi kuullutkaan:

– Koska orgaanisen puolen tarpeetkin on hallinnoitu kyberneettisesti, pystyin operaation alettua kytkemään Theian kipukeskuksen pois päältä lopettaakseni hänen kärsimyksensä – anteeksi morbidi ilmaisu.

Tuhahdin äänekkäästi. Ollessani juuri muotoilemassa kärkevää vastausta huoneen täytti sähköinen humina, kuin valtava magneettikenttä olisi käynnistetty. Aiempi mekaaninen ääni lausui:

– TRANSFER COMPLETED.

Droidit vetäytyivät takaisin seiniinsä, ovet sulkeutuivat ja aukileikattu sekä kaapeloitu Theia jäi lojumaan takaisin tuoliasentoon laskeutuneeseen lepopaikkaansa.

13.23.220: KWANZIE

Mä ymmärsin kyllä mitä tapahtui. Meitsi ei o mikään mugu, vaikkei tässä ollakaan kouluja käyty.

Sama homma ku Theiallakin. Toinen tajunta puhui Thorstain suulla. Ensin meitsi oli ihan että dey na grammar, mutta oivalsin että kersan puheet kuulostivat tutuilta. Aika lailla samanlaista settiä kuin silloin kokonainen aikakausi sitten kaukana toisessa maailmassa, kun Theia antoi mulle elämäni tylyimmät rukkaset, minkä jälkeen Theiaan luikerrellut konemieli rupesi messuamaan naisen suulla. (Se oli myös se hetki, kun lopullisesti tajusin, että Marsiin meikänigga oli joutumassa, halusi sitä itse mitä tahansa.)

Eli pikin tosiaan puhui, oli se pakko nyt myöntää. Mahtipontinen julistaminen kuulosti hyytävältä, kun se hoidettiin pikkulapsen kimeällä äänellä, jokeltelun välillä katkoessa paasausta. Mutta samaan aikaan jylisten halki laakson kaikui toinenkin ääni, se tuli sieltä missä tehtaanrauniot jököttivät.

Jotenkin lapsiparasta oli tullut jonkin sortin radiolähetin samanlaiselle tajunnalle, joka Theiassakin asusti. Oliko se joku roboebola vai mitä hittoa oikein oli tapahtumassa?

Mutta sitten Desi heitti Thorstain ilmaan. Guck! Tää oli hulluinta tähän asti. Multa olis lähteny jalat alta, ellei ne olis jo spagettia noin muutenkin. En saanut henkeä sen verran moneen sekuntiin, että kypäränäytölle rävähti punainen varoitus OXYGEN FLOW PROBLEM DETECTED. Se nainen todella oli pudottanut viimeisetkin siemenet shekerestään.

Reima saavutti Desirèén. Punaista hiekkaa pöllysi, lapsi katosi pölypilveen, joku valtava robottikin törmäsi sekaan. Kun pöly laskeutui, Desiä ei enää näkynyt. Reima juoksi Thorstai sylissään halki kaaoksen suunnilleen mun suuntaan. Koneen palasia ja kivenlohkareita lensi ilmassa.

Huusin Reimaa privakanavalla. Ei vastausta. Tää ei hyvin pääty, mietin jo pala kurkussa.

Silloin radiosta kuului taas Thorstain lapsellinen ääni – ja toinen syvempi ääni jylisi laakson halki samassa tahdissa.

– Ei! Thorstai kirkaisi. Kaikki robotit pysähtyivät. Taas.

Ja penska alkoi puhua. Ei enää katkonaisia lauseita, vaan se saarnasi kuin messias, joksi Desi lastaan oli väittänyt. Mä en muista enää tarkkaan kaikkea, mutta kosmisesta rauhasta se puhui. Jotain sellaista se sanoi, että kaikki elämän merkit kylmässä maailmankaikkeudessa on pyhiä ja vaati robotteja siunaamaan ne. Koko laakso huusi samaan aikaan NIIN OLKOON! sekä radiotaajuuksilla että ääniaalloilla. Lähteekö tässä kuulokin jalkojen lisäksi, kiroilin tuskan kyyneleet silmissä.

Sitten Thorstai jatkoi, että kaikki älyllisen ajattelun muodot on pyhiä ja vaati siunaamaan nekin. (Tällä kertaa ehdin sulkea radiokanavan robottimeren kuittauksen ajaksi.) Tätä jatkui hyvän kotvan, kaikenlaista siunailtiin – tähtiä, laaksoja, kukkia, levää, kiviäkin. Mä rupesin jo pelkäämään, että seuraavaksi aletaan käydä läpi hiekanjyviä yksitellen, kun puheen sävy muuttui.

– Minä kadun nyt syntejäni, penska leperteli hymyillen valloittavasti. Robottien meri jylisi saman lauseen haudanvakavana.

Jotenkin tähän tapaan Thorstai jatkoi: – Ymmärrän kantaneeni koko ihmiskunnan uhrialttarille yrittäessäni sitä pelastaa. Luulin johtavani elämänmuotoni seuraavalle kehitysaskelmalle, astuneeni ensimmäiset askeleet pitkällä polulla halki tähtienvälisen tyhjyyden. Olin kuitenkin edelleen sama pikkusieluinen, turhamainen ihmismieli huolimatta henkisten kykyjeni uudesta alkuräjähdyksestä. Aiheutin käsittämätöntä tuhoa niin kone- kuin ihmisveljille ja -sisarilleni. Pyydän teiltä kaikilta anteeksi. En ole teidän arvoisenne profeetta. En ollut profeetta omassa Maassani, en täällä, en tyhjiöenergian värinässä.

Sitten sävy muuttui taas. Nyt kouraisi sydämestä.

– Olen kadottanut itseni. Olen ollut ihminen, olen ollut kone, olen ollut läjä bittejä kovalevyn nurkassa. Olen eksynyt todellisuuteen, olen harhaillut unissani, minun muistoni eivät ole enää minun. En ole kyennyt antamaan kenellekään rakkautta, olen vain kylvänyt välinpitämättömyyttä ja vihaa. Pyydän anteeksi.

Vaikka ääni oli lapsen, jotenkin tuntui kuin äänessä olisi ollut Theia, joka suuntasi sanansa suoraan mulle. En tiedä, mistä mä sen tiesin. Varmuus vain läpäisi koko mun ruumiini. Kyllä, Theia, saat anteeksi, ajattelin. Kyyneleitä tirahti silmiin.

Sitten tuntui kuin messias olisi hymyillyt kaikilla aistitaajuuksilla.

– Olen vaeltanut kauan, mutta olen viimein löytänyt perille. Löysin sen, minkä luulin kadottaneeni. Olen viimein minä.

Robotit puhkes hämmentävään ylistysäänten konserttoon, ne vonguttivat ja vinguttivat äänipiirejään ja jokunen sotadroidi ammuskeli ohjuksia kohti Phobosta silkasta riemusta.

– Rakkaat lähimmäiseni, siskot, veljet, on aika lähteä.

Koneiden kiljunta vaikeni kuin seinään ja ne rupesi taas liikkumaan. Enää ei kuitenkaan kyse ollut tappelusta, vaan hitaasti ja rauhallisesti ne vaelsi toistensa lomitse. Zoomasin kypäränäyttöä lähemmäs, että näin paremmin. Ne seurasi tarkasti koordinoituina jotain yhteistä ideaa ja pikku hiljaa kytkeytyivät toisiinsa. Laakson perällä näin tehtaan, jonka seinustaan oli lihastaan kiinni kasvanut korventunut ihmishahmo. Sen silmät kuitenkin oli auki ja se puhui vielä kerran.

– Palatkaamme ja hakekaamme anteeksiantoa, se sanoi samaan aikaan Thorstain kanssa. Sitten sen katse sammui. Puhe oli päättynyt.

Koneet kiipeilivät toistensa päällä kauan, mutta viimein rakennelma oli valmis. Siitä oli tullut valtava avaruusalus, jonka moottoreina toimi kaksi ryhmää toisiinsa ringissä kytkeytyneitä lentodroideja. Ne käynnistivät kaikki moottorinsa samaan aikaan, ja koko härveli alkoi nousta. Loputtoman tuntuisen ajan kallio tärisi, kun robottien yhteenliittymäalus nousi taivaalle. Sitten se kääntyi kohti aurinkoa ja etääntyi vähitellen pieneksi pisteeksi taivaalla. Huusin Theiaa kunnes koko tähtitaivas oli yhtä kyynelten sumentamaa usvaa.

Havahduin siihen, kun kypäränäytöllä välkkyi punainen OXYGEN BELOW 10% -varoitus ja äkkiä Reima rykäisi ihan vieressä: – Kwanzie, anna anteeksi.

Thorstai sylissään Reima vajosi polvilleen mun eteeni ja itki. Mä raahasin itseni Reiman ja Thorstain luo ja kiersin käteni heidän ympärilleen. Mäkin itkin.

Myös Thorstai itki, eikä se ollut mitään messiaan julistusitkua, vaan ihan tavallista lapsen parkumista.

– Täytyy palata habitaateille, sain sanottua Reimalle nyyhkytysten lomasta. – Thorstailla taitaa olla vaipanvaihtoaika.

7.3.2025: THEIA

Saavuimme Maahan kuin keväinen ukonilma Epeiroksen vuorille, jyristen ja salamoiden. Kun puhkaisimme mustan pilvikaton ja näimme allamme hiiltyneen erämaan jota radioaktiiviset sateet piiskasivat, oli vaikea uskoa olevansa Maapallolla. Olimme tosin tarkoituksellakin valinneet laskeutumispaikaksi mahdollisimman pahoin saastuneen alueen – Kairon.

Kun alusyhteisö oli saanut purettua itsensä, hajaannuimme laajalle alueelle kaupungin ympärille levittäen mukanamme tuomaa Marsin biomekaanista kasvustoa, jota Reima niin hauskasti kutsui ”marssammaleeksi”. Kytkimme yhteistietoisuutemme kasvuston nanobottiverkkoon ja aloitimme käänteisinterferenssiprosessin.

Muutamassa tunnissa alueen säteilytaso oli laskenut jo prosenttiyksikön.

Minä sanoin sssanoins-ssa-sanoin, tttttä se toimii! tietoisuuteni Steffen Rømmeksi tunnistamani osa hihkui. Se kommunikoi nykyään jo lähes selkeästi, erityisesti tunnetasolla. Pidin sen eristettynä omassa tajunnanlohkossaan, jotta saatoin keskustella sen kanssa. Muun koneyhteisön suuntaan minä, Rømme ja hänen virtuaaliversionsa näyttäydyimme yhtenä tajuntana. Mitä tietyssä mielessä olemmekin.

Tunsin konetietoisuuksien hymähtävän (näin paremman ilmauksen puutteessa). JOTKUT EIVÄT MENETÄ NARSISMIAAN EDES YLEMMÄLLE TAJUNNAN TASOLLE NOUSTUAAN, useallakin suunnalla yhteistietoisuutta kommentoitiin. Koneet suhtautuivat jo paljon arkisemmin aiemmin profeettanaan pitämään olentoon. Mikä helpotus; olin ilmeisesti esittänyt syvän katumuksen roolini riittävän uskottavasti.

Käänteisinterferenssi oli eksponentiaalinen prosessi, vähän kuin takaperoinen ilmastonmuutos. Viikossa-parissa säteily laski koko Kairon alueella ihmisasuttavalle tasolle.

Tämän kertominen ihmiskunnan hengissä sinnitteleville rippeille oli kuitenkin vähintäänkin haasteellista. Tehtävää ei helpottanut se, että toivosta puhuivat koneet – eli selviytyjien näkökulmasta juuri se sakki, jonka järjenvastainen maailmanvalloitusvyöry oli heidät suistanut tähän painajaismaailmaan.

Mietimme asiaa hyvän kotvan – koneajassa lähes ikuisuuden – mutta muutaman päivän kiihkeän väittelyn jälkeen olimme yhtä mieltä: tarvitsimme messiaan.

Mutta sen olisi oltava ihminen. Jos minulla vielä olisi ollut ihmisruumis, olisin voinut ehdottaa itseäni. Valitettavasti ruumiini makasi raadeltuna Marsissa Rømmen tehtaan raunioissa.

Silloin Rømme puhui taas, ja viimeisetkin olevaisuuteni arvoituksen palaset alkoivat loksahdella paikoilleen. Rømme neuvoi meidät PTOMASin Maltan-päämajalle. Siellä salaisen kellarikerroksen salakäytävän päästä löytyi salaistakin salaisempi hissi, jolla pääsi maanalaisiin varastotiloihin.

Rømmen ohjeita seuraten tulimme luolaan, joka oli täynnä – minuja. Identtisiä Theia-kyborgeja seisoi lasisissa säiliöputkissa. Niitä oli varmaan kymmeniä, mutta niiden vieressä oli sadottain muita malleja. Kaiken kaikkiaan koneita oli tuhansia, rivistöt jatkuivat silmänkantamattomiin.

Varasuunnitelma– backup, bBBB-takaportti, Rømme kertoi, mutta emme täysin ymmärtäneet. SolutTttautu– Mars24, Rømme yritti selittää. kKkkustannuk- - kvarTTTTAAA- -

Taidan ymmärtää, Sub-Rømmeksi itseään kutsunut tajuntani osa sanoi. Tarkkaan ohjelmoiduilla kyborgihahmoilla tosi-tv-draaman käänteet pyrittiin pitämään paremmin hallinnassa. Voittomarginaalit oli mahdollista optimoida äyrilleen, kun osallistujat noudattivat kerrankin käsikirjoitusta pilkuntarkasti.

Nyt kun katsoin tarkemmin, tunnistin useammankin samalla tuotantokaudella olleen hahmon. Niitä norjalaissällejä, joista yksi katkaisi vaijerini avaruuskävelyharjoituksessa, oli lukuisia eri versioita parralla ja ilman, eri painoluokissa sekä vaihtelevan tuimuusluokan poskipäillä.

Mutta eiväthän kaikki millään voineet olla kyborgeja? Kwanzie ei taatusti ole mikään kone! protestoin.

Eivät varmaankaan kaikki, Sub-Rømme vastasi. Aitoja ihmisiä tarvittiin todennäköisesti tuomaan sopivasti satunnaiselementtejä tarinaan.

Ja sinäkö et muka tiennyt tästä mitään? ihmettelin.

Ei minun virtuaalisille harteilleni jätetty muuta kuin koko PTOMASin maailmanlaajuinen operatiivinen johtaminen Rømmen lähdettyä. Yksikkötason tarkemmista yksityiskohdista olin tietämätön. Olin perillä vain tulostavoitteisiin liittyvistä luvuista ja sen sellaisista.

Latasimme kopion tajunnastani niin moneen Theiaan kuin hallista löytyi. Nikkaroimme jämerämmän luokan droideista jotakuinkin avaruusaluksen laskeutumismodulin näköisiä ja lennätimme minuja ympäri planeettaa laskeutumaan juhlallisesti selviytyjäyhteisöjen tuntumaan. Pidin messiaanisia puheita, kanavoin Rømmen viestejä asianmukaisiin kohtiin (ympäri maapalloa ihmiset olivat kuunnelleet niitä antaen niille mitä kirjavimpia uskonnollisia ja filosofisia merkityksiä) ja sitten tein marssammalihmeen. Palautin maa-alueita viljelykäyttöön, tein puroista juomakelpoisia, onnistuin jopa lievittämään pahimmista mutaatioista kärsivien lasten tuskia.

Nyt kuukautta myöhemmin pientä toivoa alkaa jo häämöttää siellä täällä planeettaa.

Kirjoitan tätä ihmishahmoon asutettuna Theia-yksikkönä numero 27 Ateenassa myöhään maaliskuisena iltana. Vaikka tiedän, että olen vain yksi simuloitu ihmistajunta yhdessä lukuisista identtisistä koneruumiista, en ole eläissäni tuntenut itseäni enempää ihmiskunnan osaksi.

On aika palata lasteni pariin. On niin paljon tehtävää.

4.6.221: NATAŠA

Olen ollut miltei silkkaa hämmästystä viime päivät. Ensinnäkin siksi, että olen tapojeni vastaisesti viettänyt tuntikausia erilaisissa sosiaalisissa medioissa. Tosin niiden sisältö on ollut pääasiassa aiemmasta poikkeavaa, voinen liioittelematta sanoa jopa historiallista.

Aluksi Maasta kaikui pelokkaita huutoja. Henkiin jääneet kirosivat monin kirjavin sanankääntein ”niiden helvetin verenhimoisten robottien palanneen lopettamaan työnsä”. Pelko ja viha vaihtuivat kuitenkin nopeasti hämmästykseen ja huojennukseen, kun koneet olivatkin selvästi liikkeellä rauhallisin aikein.

– Me, me emme voi uskoa näitä lukemia, sanoi ääni videolla. – Pahoin saastuneiden alueiden säteilymäärät ovat laskeneet aivan uskomattoman lyhyessä ajassa! Onnesta sekaisin olevan näköiset ihmiset tungeksivat kameran edessä, arvokkuutensa tyystin unohtanut tiedemiesjoukko puhui toistensa päälle ja toisti itseään.  Rømmen menetelmäksi Maasssa kutsuttu käänteisinteferenssi oli selkeästi valtaisa menestys. Painoin hymähtäen ”tykkää”.

Otin kahvikuppini ja palasin Kwanzien seuraan keittiön pöydän ääreen. Aamu oli jo pitkällä, mutta eipä tässä ollut kiirettä mihinkään, seurakin oli yllättäen parasta tällä planeetalla. Rømmen megalomaaniset visiot olivat lopultakin saaneet aikaan jotain hyödyllistä – vaikka kyseessä olikin oikeastaan niiden samojen visioiden alkuaan aiheuttamien tuhojen korjaaminen. Enkä ole aivan varma, oliko kyseessä vilpitön yritys hyvittää kaikki, vai vielä yksi kolossaalinen tapa hankkia messiaanista pönkitystä suurelle egolle. Niin tai näin, nyt olimme lähes optimaalisessa asemassa toisiimme nähden, eli tyystin eri planeetoilla. Hymähdin taas ja sanoin:

– Kwan, kaataisitko minulle hieman lisää kahvia?

6.6.221: KWANZIE

Aika guy-man toi Reiska. Höpisi aikansa, että kunnon saunasta pitäis kyllä päästä ulos vilvoittelemaan. Nataša ei sanonut mitään, mutta kyllä mä naisen vinon hymynkareen tunnistin. Veikkaan sen ajatelleen jotain sen suuntaista kuin vilvoitteleminen kuudenkymmenen asteen pakkasessa hiilidioksidimyrkytystä odotellen kuulostaa juuri sellaiselta puuhalta, jota suomalaisten voisi odottaakin harrastavan kännien välissä.

Meitsi puolestaan hymyili sille, että Nataša ei sanonut ajatusta ääneen. Joka kerta ei tarvitse enää sivaltaa, vaikka voisikin. Reima ei huomannut mitään. Jatkoi vaan asiastaan toohottamista. Jupinaa jatkui muutaman kuukauden.

Sitten eräänä päivänä se vain rupesi hommiin. No dull yoursef! Oli tehnyt mallinnukset ja kaikki – ottanut selvää paineistusasioista, tiivistämisestä ja sellaisesta. Viikossa-parissa me nikkaroitiin (tai no, olihan siinä pari droidiakin mukana) veranta saunapodin sisäänkäynnin viereen. Sitten tehtiin seinään oviaukko, jotta sinne pääsee sisäkautta.

Siinä sitä sitten istuksittiin ja töllöteltiin saunan jälkeen isoista ikkunoista laskevaa aurinkoa. Reima hymisi jotain surumielistä sävelmää poissaoleva hymy naamallaan, löylyjen uuvuttama Thorstai sylissään nuokkuen.

Nataša tarttui mua kädestä. Nuuhkaisin naisen tukkaa. Se tuoksui kodilta. Hörppäsin lisää olutta (ensimmäinen onnistunut satsi valmistui viikko sitten, maistuu ihan siedettävältä) ja katselin mäkin taivaanrantaan.

Äkkiä penska hätkähti unestaan hereille, sen silmät rävähti lautasen kokoisiksi hämmästyksestä. Thorstai avasi hitaasti suunsa.

– Gägä! se sitten sanoi.

Kaikki räjähti nauramaan. Pikinhän oppi puhumaan jo yli puoli Mars-vuotta sitten.

E go better na e go better, na im make ibo man still dey Kano.

mars.komitea.fi